Výstup z diskuse

    Česká republika se řadí mezi bohaté státy. Stejně jako řada dalších bohatých zemí se musí zamyslet nad nadměrným růstem spotřeby a výroby. Paradoxem bohatých zemí je, že na jedné straně výrazně preferují rozum a logiku a přitom se společnost chová velmi nerozumě – snahy o stálé zvyšování životní úrovně, působí velmi destruktivně na životní prostředí (přírodní i společenské), na němž je existenčně závislá. Nechtěně se tak spustily mechanismy vedoucí k zániku, aniž by si to většina lidí uvědomovala. 

     Současné trendy vývoje lidské společnosti mají v mnoha směrech nebezpečný exponenciální růst. Na možnou katastrofu vyplývající z neomezeného růstu ukazují především práce “Meze růstu” a “Překročení mezí” od manželů Meadowsových. Z těchto prací vyplývá, že jediná možnost, jak odvrátit kolaps lidské civilizace, je nastolení podmínek vedoucích k trvalé udržitelnosti za výrazné změny chování lidí. Zásadní problém je, že konzumní způsob života stále představuje hlavní (nosný) proud. Na cestě k udržitelné spotřebě a výrobě musí spolupracovat na všech úrovních zástupci všech oblastí – ekonomické, environmentální i sociální. Cíle v této oblasti jsou změna chování spotřebitelů, což je velmi náročný a dlouhodobý úkol.

     Hlavním cílem na cestě k udržitelné výrobě a spotřebě a vůbec k udržitelnému rozvoji cílem je: získání konsensu na základě změny hodnotové orientace jednotlivců i ekonomických subjektů – motivovat k ekologicky šetrnému jednání, což je hlavní princip udržitelné spotřeby a výroby ale i udržitelného rozvoje vůbec. Můžeme vycházet z principů udržitelného rozvoje a teorie celostního myšlení. Dlouhodobě budeme úspěšní pouze tehdy, pokud nám bude jasné, že to, co děláme – děláme pro sebe. 

Cílové skupiny, které se musí na procesu podílet a zároveň být jeho adresáty:
•	Školství – podle názoru velké části účastníků sehraje klíčovou roli vzdělávání při změnách hodnotového systému společnosti 
•	Podnikatelská sféra
•	Veřejnost
•	Státní správa
•	Samospráva

Nástroje dlouhodobého charakteru:
1.	Ekologické vzdělávání/ekogramotnost je nezbytná – myšlenka vychází z teorie celostního myšlení. Informovat širokou veřejnost o naléhavosti začít se řídit principy udržitelného rozvoje. Ekogramotnost zahrnuje nejen klasické získávání vědomostí a dovedností, ale zejména osvojení si schopnosti celostního a systémového myšlení a rozvíjení i dalších nezbytných složek lidské osobnosti – rozum v souladu s empatií a city. Jedná se o dlouho cestu – a výsledky nemusí být hned viditelné. Ekogramotnost musí být součástí výchovy a vzdělávání již v mateřských a základních školách. 

     Vzdělávací systém ČR je třeba reformovat – změnit obsah i způsob výuky. Výuka by se neměla zaměřovat pouze na předávání faktů a informací ale i na další dovednosti a návyky. Součástí reformy tak musí být i další vzdělávání pedagogů.

2.	Dlouhodobá komunikace – začít komunikovat a spolupracovat se všemi potenciálními zájmovými skupinami – vláda, politické strany, média, regiony, obce, NNO, odbory, zaměstnavatelské svazy a další. 

    Komunikace musí probíhat nejen na centrální úrovni, ale i na lokální úrovní. Na centrální úrovni musí vyjednávat odborníci na politické půdě. Na přípravě i následné implementaci se musí podílet odborníci z ekonomické, sociální a environmentální oblasti a vedle MŽP i MPSV, MF, MPO a MMR. 

Problémy- 
Ekogramotnost je dlouhodobá záležitost – pozitivní výsledky se mohou dostavit až za několika generací, nelze ji podceňovat, ale ani očekávat brzké příznivé efekty. 

3)	Osvěta a propagace
Vedle ekovzdělávání musíme využít stejné mediální nástroje, jako využívají výdělečné ekonomické a komerční  subjekty – reklamu, public relations, mediální kampaně. Tyto formy propagace by měly jednoduše a zároveň atraktivně představit vizi EDR. Zde je nezbytná spolupráce s těmi, kteří “umí” – tedy PR agenturami. To není zcela nereálné – v současnosti této možnosti využívá řada NNO zejména z oblasti lidských práv, a to s poměrně velkým úspěchem.

V současnosti je velmi významným krokem iniciativa Rady vlády pro udržitelný rozvoj, a to zpracování 10letého rámce programů udržitelné spotřeby a výroby. V rámci diskuse byla nastíněna základní osnova, která má čtyři části:
1.	Cíle 10letého rámce programů
2.	Nástroje
3.	Indikátory
4.	Prezentace udržitelné spotřeby a výroby ve Strategii udržitelného rozvoje ČR.

1)	Cíle 10letého rámce programů udržitelné spotřeby a výroby

Struktura cílů:
1)	Cíle na úrovni principů udržitelného rozvoje
•	Zvyšování lokální soběstačnosti
•	Snižování negativních dopadů spotřeby na životní prostředí
•	Určit i způsob financování (např. z environmentální daňové reformy), aby určené cíle mohly být dosaženy

2)	Dlouhodobé cíle – změna chování spotřebitelů = změna hodnotového systému
-	změna vzorců výroby

Změny vzorců spotřeby a výroby, chování spotřebitelů vycházejí ze tří aspektů:
•	rámcové podmínky pro prostor v nichž se spotřeba a výroba odehrávají – infrastruktura, legislativa, společenské podmínky
•	mentální model/paradigma – s čím spotřebitel vstupuje do procesu spotřeby a výroby
•	dovednosti a schopnosti, osvěta a vzdělávání

Spotřeba se týká:
•	zboží
•	služeb
•	dopravy
•	prostoru
•	času
•	energie
•	surovin

Spotřebitelé jsou:
•	jednotlivci
•	domácnosti
•	firmy
•	veřejná správa (státní správa a samospráva)

3)	Konkrétní cíle do roku 2014
•	Vytvoření otevřené platformy pro komunikaci a spolupráci a výměnu informací – zapojení i Statistického úřadu do měření a vyhodnocování indikátorů…
•	Vytvoření funkčního systému nástrojů a mechanismů podpory udržitelné spotřeby a výroby
•	Vytvoření funkčního systému indikátorů udržitelné spotřeby a výroby a jejich vyhodnocování

4)	“Instrumentální” cíle vedoucí k naplňování cílů na úrovních 1) – 3)
•	Stanovení konkrétních cílů v jednotlivých indikátorech
•	Operativní cíle, které se dají měřit a vyhodnocovat
•	Zajištění institucionálního zabezpečení udržitelné spotřeby a výroby – určit přesně, co má která instituce dělat
•	Implementovat dílčí cíle udržitelné spotřeby a výroby do resortních politik
•	Zajistit materiální a finanční zabezpečení kroků, které vyplývají z Rámce programů
•	Aktivní vytváření pozitivních případů – zejména veřejná správa, školy, občanská společnost

Nástroje 10letého rámce programů udržitelné spotřeby a výroby

1)	Legislativní rámec 

2)	Masmédia 

•	informace a komunikace
•	osvěta
•	reklama/komerční propagace udržitelné spotřeby a výroby
•	funkce “hlídacích psů” znečišťování ŽP

3)	Pozitivní příklady – dobře srozumitelné pro veřejnost
•	v kontrastu se zviditelňováním špatných příkladů 
•	porovnávání – “soutěže” v ekologicky šetrném chování – např. ozeleňování úřadů, soutěže v zeleném nakupování

3)	Věda a výzkum

4)	Výchova a vzdělávání – dlouhodobé a celoživotní pro všechny věkové skupiny

5)	Limity  – 	znečištění
-	územní

6)	Plánování
•	odvětvové plány
•	územní plány a koncepce
•	regionální strategie
•	komunitní plánování
•	SPŽP
•	plány péče o CHKO a národní parky

7)	Analytické nástroje
•	LCA
•	EIA
•	SEA
•	REA
•	SA
•	Eko-design
•	Auditing

8)	Ekonomické nástroje
•	Environmentální daňová reforma – paliva a energie, suroviny, doprava
•	Poplatky a daně za znečišťování a využívání ŽP
•	Obchodovatelná povolení
•	Lokální ekonomické systémy – lokální výměny 
•	Finance – dotace, granty, úvěry a garance, fondy (např. SFŽP, Investiční fondy), pojištění

9)	Dobrovolné nástroje
•	Dohody
•	Sdružené vlastnictví
•	Nabídka služeb místo výrobků
•	EMAS
•	EMS
•	ISO
•	IPPC
•	IPP
•	Eur. reporting
•	Ecollabeling
•	Environmentální účetnictví

10)	Zapojování a participace veřejnosti

11)	Příprava a realizace modelových projektů a vzorů

12)	Systémy zpětného odběru

Indikátory udržitelné spotřeby a výroby

    Při měření indikátorů je třeba se zaměřit nejen na kvantitavní ale i kvalitativní měření. Statistické údaje nemusí odpovídat skutečnému stavu věcí. K indikátorům musíme přistupovat systémově.

1)	Oddělit indikátory spotřeby, výroby a indikátory pro motivaci
•	V některých případech to nebude možné

1)	Omezit počet indikátorů na maximálně 10 – 20 po určení priorit rámce programů
•	Příliš velké soubory indikátorů jsou málo “úderné”, špatně “čitelné” a vyhodnocovatelné
•	Možnost srovnání s jinými zeměmi
•	Vykazují stagnaci, zlepšení, zhoršení

2)	Určit cílové limity udržitelnosti
•	Tři možnosti hodnocení indikátorů – 	a) limit udržitelnosti (např. obnovitelné zdroje nesmí překročit míru obnovy těchto zdrojů)
                                                                      b) hodnotit jeden trend (sledovat pokles škodlivosti výrobku) – pozitivní nebo negativní hodnocení
                                                                 c) srovnávání s jinou zemí nebo regionem
•	Co by mělo být kritériem hodnocení:
-	dopad spotřeby pouze na ŽP ??
-	nebo sledovat i sociální a ekonomickou oblast ??

3)	Spotřeba státu versus spotřeba jednotlivců, domácností, sektorů (různé indikátory)

4)	Vliv spotřeby a výroby mimo hranice státu

Např. omezení spotřeby cizokrajného ovoce – negativní dopad na oblast produkce – omezení pěstování – nezaměstnanost,…
Pokud budeme hodnotit pouze dopad na náš region (případně ŽP), bude to jednodušší a lépe kvantifikovatelné, ale zároveň to bude mít menší vypovídací hodnotu o skutečných dopadech.

5)	Určit důležitá témata
•	Energie – spotřeba na domácnost z toho kolik % obnovitelných zdrojů

7)	Provázanost výroby a spotřeby – nutno měřit odděleně ale hodnotit společně – heuristický přístup

8)	Volba indikátorů závisí na cíli a struktuře 10letého rámce programů

9)	Možnost využít existující sady indikátorů a srovnání pro ČR (nutný výzkum)

10)	Indikátory a jejich význam musí být srozumitelný nejen pro odborníky ale i veřejnost

Vstupy udržitelné spotřeby a výroby do Národní strategie udržitelného rozvoje
Jak prezentovat udržitelnou spotřebu a výrobu v Národní strategii udržitelného rozvoje.

1)	Udržitelná spotřeba a výroba musí odpovídat možnostem planety Země

2)	Udržitelná spotřeba (US): 

•	nemá dlouhodobé záporné efekty na ŽP
•	žádný faktor US nebude limitovat budoucí rozvoj skrze nepřijatelná rizika
•	identifikovat rizika v minulosti a využít je pro identifikaci budoucích rizik – např. Černobyl, jaderné výbuchy, poučit se z historie
•	každý zanechá ekologickou stopu odpovídající možnostem Země
•	zohledňuje možnosti spotřeby všech ostatních živých bytostí při zachování rovnováhy na Zemi

3)	Udržitelná spotřeba a výroba: 
•	Spotřebitelská etika
•	Rovnováha mezi výrobou a spotřebou (omezit nadvýrobu a plýtvání)
•	Najít hranici mezi direktivní regulací a dobrovolnou motivací
•	Používat odpovědně ukazatele zejména vůči negativnímu dopadu na udržitelný rozvoj
•	Využít vědu pro identifikaci rizik

4)	Udržitelná výroba (UV):
•	Průmysl má minimální manévrovací možnosti 
•	Motivační nástroje pro průmysl – nakupování veřejné správy, environmentální daňová reforma
•	Chceme udržitelné výrobce, kteří budou dlouhodobě fungovat
•	Mezi výrobu počítáme i infrastrukturu – doprava a služby
•	Využít autoregulační mechanismy výroby – ovlivnit charakter výroby již existujícími nástroji
•	Strukturu výroby nelze odtrhnout od života a jeho přirozené psychosociální struktury
•	UV přináší udržitelný zisk
•	Nutnost věnovat se udržitelným aspektům výroby
•	Ovlivňuje zejména stát a spotřebitel
•	Využívání eko-značení pro výrobky, služby i provozy
•	Zvýšit vnímání parlamentu vůči vědeckým názorům na udržitelnou spotřebu a výrobu
•	Usilovat o prodloužený životní cyklus výrobků i modulů
•	 UV musí využívat místní infrastrukturu a místní zdroje
•	Zefektivnění výroby pomocí zohlednění psychosociálním parametrů, obecné chápání efektivity
•	Komplexnější chápání efektivity výroby