Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR 
Č. j.: 22 – 4106 / 2001

                                                                                                    V Praze dne    . ledna 2001
                                                                                                    Výtisk č. 

Pro schůzi vlády

Věc: Návrh věcného záměru zákona o sociálních službách

Důvod předložení:
Na základě potřeby uskutečnit reformu sociálních služeb se předkládá věcný záměr zákona o sociálních službách jako   její hlavní legislativní nástroj.

Obsah:
I.	Návrh usnesení
II.	Předkládací zpráva 
III.	Důvodová zpráva
IV.	Návrh věcného záměru zákona o sociálních službách
V.	Výsledky připomínkového řízení

Předkládá: 

PhDr. Vladimír Špidla
I. místopředseda vlády a ministr práce a sociálních věcí

I.	
Příloha I.

Návrh

USNESENÍ 

vlády České republiky
ze dne                           č.
k návrhu věcného záměru zákona o sociálních službách

V l á d a

I. s c h v a l u j e
věcný záměr zákona o sociálních službách

II. u k l á d á
I. místopředsedovi vlády a ministru práce a sociálních věcí předložit návrh zákona ve smyslu bodu I. tohoto usnesení s tím, že do  tohoto návrhu budou zapracovány připomínky vlády a připomínky uvedené ve stanovisku předsedy legislativní rady vlády v termínu do šesti měsíců od schválení věcného záměru zákona vládou

Provede:
I. místopředseda vlády a ministr práce a sociálních věcí

Příloha II.
Předkládací zpráva
Nutnost připravit nový zákon o sociálních službách vyplynula pro Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR především z důvodu přibližování České republiky k Evropské unii. Evropská unie má v oblasti sociální politiky novou strategii, založenou na vytváření rovných příležitostí ve společnosti a podpoře ohrožených skupin obyvatel tak, aby nedocházelo k jejich sociálnímu vyloučení a nezvyšovalo se riziko společenských konfliktů. Tato politika se promítá do dalších mezinárodních dokumentů, jako je Evropská sociální charta, Rezoluce Rady Evropy a také do dalších doporučení.
Dalším významným podnětem pro přípravu nového zákona byly výsledky jednání Sociálních konferencí, které jako svůj poradní orgán začal krátce po nástupu do funkce ministra práce a sociálních věcí svolávat PhDr. Vladimír Špidla. Výsledky jednání ukázaly jako nezbytné revidovat a dopracovat věcný záměr zákona o sociální pomoci. Smyslem přehodnocení původního věcného záměru bylo eliminovat největší rizika, která byla shledána v nedostatečném zajištění dostupnosti sociálních služeb a zajištění ochrany uživatele před nízkou úrovní služeb, omezených možnostech státu ovlivňovat sociální politiku v oblasti sociálních služeb, ve finančně neúnosném přechodu z hlediska státního rozpočtu a založení systému sociálních služeb pouze na tržních principech bez jasně stanovených práv a povinností účastníků systému.
Dopracování věcného záměru zákona o sociální pomoci bylo podmíněno minimalizací rizik při transformaci systému sociálních služeb (včetně rizik sociálního ohrožení specifických skupin obyvatelstva), vytvářením profesionálního a společenského konsensu vzhledem k nově zpracovávanému věcnému záměru a zajištěním souladu nově navrhovaného systému s praxí běžnou v zemích Evropské unie.
Na základě poznatků získaných při dopracování původního věcného záměru zákona o sociální pomoci bylo rozhodnuto přistoupit k samostatnému zpracování zákona o sociálních službách jako součásti sociální ochrany, respektive její třetí oblasti – sociální pomoci. Předkládaný materiál představuje důležitý krok v rámci celkové reformy systému sociální ochrany. Účelem tohoto kroku reformy je legislativní zakotvení systému sociálních služeb. V návaznosti na tento krok budou samostatným zákonem nebo novelizací nově upraveny stávající předpisy o životním minimu a sociální potřebnosti. Tyto kroky společně s navazujícími transformačními aktivitami by měly vytvořit integrovaný systém řešící nepříznivou sociální situaci a další ohrožující sociální události včetně chudoby.
Cílem předkládaného věcného záměru zákona o sociálních službách je vytvořit podmínky pro uplatnění principů moderní sociální politiky v oblasti sociálních služeb. Důraz je kladen na přenesení tohoto procesu na úroveň obce a kraje a maximální přiblížení systému sociálních služeb potenciálním uživatelům. Dále se jedná o zajištění kvalitních služeb pro uživatele a vytváření příležitostí k rozvoji kvalitních programů sociálních služeb a podporu účasti poskytovatelů v otevřené a transparentní veřejné soutěži. 
Návrh věcného záměru zákona o sociálních službách upravuje cíle a principy, na nichž je nový systém založen, komu jsou sociální služby určeny, jaké služby jsou poskytovány, kdo je účastníkem systému sociálních služeb a jak je celý systém organizován a zabezpečen z hlediska plánování, toku informací, zajištění a kontroly kvality a účinnosti poskytovaných služeb. 
Za účelem vytváření profesionálního a společenského konsensu se na celém procesu přípravy reformy sociálních služeb, jehož významnou součástí je předkládaný návrh věcného záměru zákona, podíleli jak zástupci uživatelů a poskytovatelů sociálních služeb, tak i zástupci samosprávy, státní správy a odborné veřejnosti. Součástí přípravy reformy je také dlouhodobá spolupráce ministerstva s poskytovateli a uživateli sociálních služeb při vytváření základních pravidel a postupů poskytování sociálních služeb, které se ve výsledku promítly do tvorby standardů kvality sociálních služeb. 
Tuto spolupráci a dosažený konsensus je třeba udržet a dále rozvíjet v rámci diskuse nad předkládaným věcným záměrem a následně pak v rámci jeho postupného zavádění do praxe. Předložený materiál proto v rámci vnějšího připomínkového řízení prošel nejen standardním připomínkovým řízením, ale byl současně rozeslán zástupcům uživatelů, nestátním i státním poskytovatelům sociálních služeb, vybraným obcím, zástupcům odborů pracovníků v sociálních službách, zástupcům vzdělavatelů a profesním a zájmovým organizacím. Vzhledem k záměru oslovit široké spektrum lidí a organizací připravilo ministerstvo práce a sociálních věcí v rámci připomínkového řízení řadu strukturovaných diskusních setkání k jednotlivým tématům věcného záměru zákona o sociálních službách.
Největší část připomínek v rámci vnějšího připomínkového řízení směřovala ke kapitolám doručování a financování sociálních služeb. V průběhu zpracování připomínek k uvedeným kapitolám bylo jako limitující konstatováno nevyjasněné právní prostředí v důsledku probíhající reformy veřejné správy a neexistence obecných právních norem, které upravují hospodaření krajů a obcí s veřejnými finančními prostředky. 
V důsledku uvedené skutečnosti bylo rozhodnuto uskutečnit reformu sociálních služeb ve dvou etapách. V první etapě budou z věcného záměru zákona vypuštěny kapitoly upravující doručování a financování sociálních služeb. V druhé etapě budou uvedené kapitoly přepracovány a předloženy k doplnění zákona jeho novelizací. Navržený postup umožní zpracovat systém financování sociálních služeb v souladu se souvisejícími legislativními normami. Právní úprava doručování sociálních služeb pak bude lépe reagovat na změny potřeb praxe. Tento postup ve svém důsledku umožní kvalitnější zpracování obou kapitol. 
Za účelem zajištěním souladu nově navrhovaného systému sociálních služeb s praxí běžnou v zemích Evropské unie byl věcný záměr zákona o sociálních službách přeložen do angličtiny a oponován týmem britských specialistů na sociální politiku. Oponentura podpořila principy navrhovaných změn systému sociálních služeb, zejména princip subsidiarity a snahu přenést rozhodování o zajišťování sociálních služeb na místní úroveň. Obsah věcného záměru zákona, dle názorů britských expertů, pokrývá systém sociálních služeb vyčerpávajícím způsobem.
Tito experti se podílejí na realizaci společného česko-britského projektu: „Podpora Ministerstva práce a sociálních věcí ČR při reformě sociálních služeb“. V rámci tohoto projektu byly zahájeny jednotlivé podpůrné pilotní moduly. Modul, který je realizován v Písku se zabývá procesem vzniku komunitního plánu na místní úrovni jako základního předpokladu pro efektivní poskytování sociálních služeb v regionu. Místně je projekt vymezen územím okresu Písek. Na projektu spolupracují zástupci státní správy, samosprávy, nestátních neziskových organizací i občanských aktivit. V Olomouci je realizován modul, který směřuje k dosažení tří dílčích cílů. Prvním cílem je ověřit praktické použití standardů kvality sociálních služeb. Druhým cílem je ověřit navržený proces registrace poskytovatelů sociálních služeb a následný proces akreditace. Třetím cílem je zajistit vyškolení odborníků, kteří mohou oba uvedené procesy provádět a tím vytvořit kapacitu pro realizaci kontroly kvality poskytování sociálních služeb.
Věcný záměr zákona byl, v souladu s Legislativními pravidly vlády zaslán na 46 připomínkových míst. Připomínky k věcnému záměru zákona neměla místa: ministerstvo obrany, ministerstvo průmyslu a obchodu, ministerstvo zdravotnictví, ministerstvo životního prostředí, Český báňský úřad, Český statistický úřad, Národní bezpečnostní úřad, Správa státních hmotných rezerv, Česká národní banka, Kancelář prezidenta republiky, Kancelář poslanecké sněmovny, Kancelář senátu, Nejvyšší kontrolní úřad, Nejvyšší soud ČR, Konfederace umění a kultury, Hospodářská komora ČR. Výše jmenovaná místa neuplatnila připomínky až do ukončení přípravných prací na znění věcného záměru zákona, tzn. do 28. ledna 2001. 
Připomínku zásadní povahy, kterou se při společných jednáních k vyrovnání vnějšího připomínkového řízení ve dnech 15. a 22. ledna 2001 nepodařilo uspokojivě vyrovnat, zaslal Vládní výbor pro zdravotně postižené občany. Předmětem připomínky byl požadavek zákonného vymezení oprávněného okruhu osob. Uvedená organizace vyjádřila obavu, že navrhovaná úprava, která právo na sociální pomoc přiznává komukoliv, kdo se ocitne v nepříznivé sociální situaci, výrazně zvýší požadavky na finanční zajištění celého systému. Přímým důsledkem bude omezení sociálních služeb pro zdravotně postižené občany. 
Konstatujeme, že připomínka je předkládána vládě k projednání jako rozpor.
Požadované řešení směřuje proti filosofii předkládaného materiálu. Evropská sociální charta ukládá nezkoumat příčiny vzniku nepříznivé sociální situace a zakládá právo na sociální pomoc každému, kdo se v obtížné životní situaci ocitne. Zapracováním připomínky by byl porušen soulad navrhovaného věcného záměru zákona s obecnými zásadami práva Evropských společenství. 

Příloha III.
Důvodová zpráva
1.	Historický vývoj
Legislativní základy v sociální oblasti byly položeny již v období Rakouska-Uherska, významného pokroku však bylo dosaženo až po vzniku samostatného Československa. Meziválečná etapa znamenala rozkvět nejen na poli praxe, ale i teorie, což se bezprostředně odrazilo ve vysoké úrovni sociálního zákonodárství. 
Po roce 1948 došlo i v této oblasti k vytvoření státního monopolu a sociální služby mohl vykonávat víceméně jen stát. Celý systém se stal závislý na vůli státu, resp. vládnoucí strany a přirozené zpětné vazby byly eliminovány. Stát se pokoušel zastávat všechny funkce včetně těch, které občanská společnost svěřuje rodině, obci či nestátním institucím. Občanům byla určena role pasivních příjemců služeb, o jejichž podobě a kvalitě neměli šanci spolurozhodovat. 
Po listopadu 1989 se obnovila možnost zakládání občanských sdružení, spolků a jiných nevládních institucí a jejich zapojení do systému sociálních služeb, vytvořil se prostor pro občanskou aktivitu a podmínky pro renesanci oboru sociální práce. Dosavadní úpravy stávající legislativy však byly spíše reakcemi na překotný vývoj než pokusem o komplexní řešení a pro další rozvoj této oblasti stále chybí odpovídající legislativní rámec.
Cílem připravovaného zákona o sociálních službách je přispět k tomuto rozvoji a zajistit fungování systému sociálních služeb tak, aby odpovídaly principům demokratického státu s tržní ekonomikou, v němž má každý z jeho občanů povinnost a možnost zabezpečit se pro celý okruh sociálních situací. Občan tedy není pojímán jako pouhý objekt paternalistické péče státu, ale stává se aktivním subjektem, který může mít vliv na podmínky a způsob uspokojování sociálních potřeb v prostředí, v němž žije.
2.	Role sociálních služeb v systému sociální ochrany
Systém sociální ochrany se skládá ze tří, vzájemně se doplňujících pilířů. 
První z nich, označovaný jako sociální pojištění představuje odložení části spotřeby na budoucí sociální situace a jeho cílem je zachovat v přiměřeném rozsahu, popř. po stanovenou dobu, dosažený standard životní úrovně, a to pomocí dávek nahrazujících příjem. 
Druhý pilíř, státní sociální podpora, posiluje příjmy v dohodnutých sociálních situacích a při udržení motivace k ekonomické aktivitě zabraňuje propadu velkých skupin obyvatel do chudoby. Tyto dávky řeší především situaci rodin s dětmi. 
Nově koncipovaný třetí pilíř, sociální pomoc, slouží občanům, kteří se ocitnou v nepříznivé sociální situaci. Cílem sociální pomoci je kompenzování sociálních důsledků a odstraňování bariér vyplývajících ze společenského znevýhodnění v důsledku konkrétní sociální události, vyrovnání příležitostí občanů k rovnoprávné účasti na ekonomické aktivitě a společenském životě, zmírnění nebo odstranění dočasně nepříznivé sociální situace způsobené osobnostní či vztahovou krizí, případně způsobem života, a zabezpečení základních životních potřeb občanů, kteří se ocitli v hmotné nouzi. Sociální pomoc umožňuje tyto situace řešit a napomáhá tak kvalitnějšímu způsobu života jednotlivců, skupin a společenství. Sociální pomoc se realizuje prostřednictvím poskytování dávek a/nebo sociálních služeb fyzickým osobám, případně skupinám osob v nepříznivé sociální situaci. 
3.	Platná právní úprava
Právní úprava sociálních služeb je v současné době obsažena v uvedených zákonech a vyhláškách:
•	zákon č. 100/1988 Sb., o sociálním zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů, 
•	zákon č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů ČR v sociálním zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů, 
•	vyhláška MPSV č. 182/1991 Sb., kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení a zákon o působnosti orgánů ČR v sociálním zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů
•	vyhláška MPSV č. 82/1993 Sb., o úhradách za pobyt v zařízeních sociální péče, ve znění pozdějších předpisů
•	vyhláška MPSV č. 83/1993 Sb., o stravování v zařízeních sociální péče, ve znění pozdějších předpisů.
Současná platná právní úprava umožňuje osobám, které nejsou schopny zabezpečit si své základní životní potřeby (zpravidla z důvodu věku či zdravotního postižení) poskytovat některé typy služeb (např. ústavní péči nebo pečovatelskou službu); významná část zejména moderních typů a forem sociálních služeb, vhodněji reagujících na změny v poptávce, však není v právním řádu vůbec definována. To zásadně brání žádoucímu rozvoji sociálních služeb a negarantuje občanům jako uživatelům, že tyto služby jsou poskytovány ve standardní kvalitě, případně že jsou vůbec dostupné.
4.	Analýza současné situace a důvody pro změnu systému
Stávající právní normy upravující sociální oblast a zejména problematiku sociálních služeb jsou zastaralé, neodpovídají současnému vývoji v praxi ani neodrážejí celkové změny posledních let. Nejsou vyvinuty účinné nástroje na prosazování sociální politiky státu a odpovědnost a kompetence jednotlivých subjektů nejsou jasně definovány. V současném systému zcela chybí ucelený komplex nástrojů k provádění sociální politiky obcí a krajů. Jednotlivé okresy nejsou v oblasti sociálních služeb vybaveny podle potřeb (ani z hlediska rozmanitosti typů služeb ani pokud jde o kapacitu) a liší se výrazně ve schopnosti uspokojit poptávku. Alarmující je také skutečnost, že dovednosti a znalosti sociálních pracovníků ve veřejné správě jsou v některých oblastech nedostačující neboť chybí systém jejich kontinuálního a celoživotního vzdělávání reagující na nové trendy a problémové oblasti v oboru. 
Přetrvávajícím a velmi nešťastným rysem současného stavu je skutečnost, že financování státních a nestátních subjektů poskytujících sociální služby je oddělené a jejich poskytovatelé nemají rovný přístup k finančním prostředkům. Stejně nesprávné je bezesporu financování služeb podle kapacity, nikoli podle potřeby. Navíc kvalita poskytovaných služeb není dostatečně kontrolována a kontrola efektivity vynaložených prostředků se vůbec neprovádí. Uživatelé mají velmi malý podíl na rozhodování o způsobu a formě poskytovaných sociálních služeb a téměř žádný podíl na jejich kontrole, což je v rozporu s evropskými trendy, které směřují k posílení úlohy uživatele v systému sociálních služeb. Institucionální - uzavřené služby stále výrazně převažují nad komunitními - otevřenými a neprobíhá proces deinstitucionalizace; sociální služby jsou také příliš často ovlivněny medicínským přístupem. Informovanost občanů – potenciálních uživatelů – o sociálních službách je nízká, protože neexistuje ucelený informační systém sociálních služeb. K nepřehlednosti systému přispívá také používaná terminologie, která je zčásti zastaralá, a celkově nejednotná; o nových pojmech se nevede výrazná odborná či společenská diskuse. 
V současnosti neexistují komplexní data o sociálních službách a nejsou prováděny kvalitativní analýzy. Sběr kvantitativních dat se provádí pouze v těch zařízeních, která mají oporu ve stávající legislativě. Data o službách, které jsou poskytovány nestátními neziskovými organizacemi, nejsou systematicky shromažďována. Celkové výdaje na zajištění existujících sociálních služeb proto není možné dokumentovat. Neexistence jednotné metodiky, která by umožnila sestavit celkový přehled o rozsahu poskytovaných sociálních služeb a finančních nákladech na jejich zajištění byla jedním z důvodů pro zahájení prací na reformě sociálních služeb. 
Dle ročních výkazů MPSV o zařízeních sociální péče existovalo v roce 1999 celkem 929 zařízení poskytujících služby sociální péče s kapacitou 71.977 míst.
Z toho 329 domovů důchodců s kapacitou 35.182 míst, 152 domovů penzionů pro důchodce s kapacitou 12.600 míst, 70 ústavů sociální péče pro dospělé občany s kapacitou 6.102 míst, 3 ústavy pro chronické alkoholiky a toxikomany s kapacitou 136 míst, 5 ústavů pro chronické psychotiky a psychopaty s kapacitou 505 míst, 185 ústavů sociální péče pro mládež s kapacitou 12.468 míst, 35 zvláštních zařízení pro výkon pěstounské péče s kapacitou 333 míst, 33 domovů pro matky s dětmi s kapacitou 628, 55 azylových domů s kapacitou 1.759 míst, 22 charitních domovů pro řeholnice s kapacitou 1.441 míst a 4 ostatní zařízení s kapacitou 823 míst. Zařízení typu ostatní zahrnují víceúčelová zařízení s nabídkou služeb pro seniory a tělesně a duševně handicapované občany (pečovatelská služba, jídelny, krátkodobé pobyty, apod.). 
Na poskytování služeb sociální péče dle výše uvedeného zdroje se v roce 1999 podílely tyto typy poskytovatelů: státní poskytovatelé 47,5 %, obce a města 35,4 %, církve 10,4 %, ostatní nestátní neziskové organizace a fyzické osoby 6,7 %.
Celkové výdaje na výše jmenované typy služeb sociální péče činily 10.143.733.364,- Kč, z toho na domovy důchodců 4.992.172.265,- Kč, na domovy – penziony pro důchodce 582.598.715,- Kč, na ústavy sociální péče pro dospělé občany 1.121.749.118 Kč, na ústavy sociální péče pro mládež 2.828.766.865,- Kč, na ústavy pro chronické alkoholiky a toxikomany 22.656.771,- Kč, na ústavy pro chronické psychotiky a psychopaty 81.114.638,- Kč, na zvláštní zařízení pro výkon pěstounské péče 31.638.836,- Kč, na domovy pro matky s dětmi 48.759.993,- Kč, na azylové domy 109.710.391,- Kč, na charitní domovy pro řeholnice 190.850.796,- Kč a na ostatní zařízení 91.231.695,- Kč. 
Za nesporný klad současného stavu lze považovat existenci zárodku sítě sociálních služeb, systému dávek či rozvoj oboru sociální práce na vysokoškolské, vyšší odborné i středoškolské úrovni. Velmi významnou úlohu v oblasti sociálních služeb sehrává silný sektor nestátních neziskových organizací, které usilují o poskytování moderních sociálních služeb. Mezi další významné klady je potřeba počítat i zvyšování sebevědomí uživatelů sociálních služeb a jejich snahu ovlivňovat financování, organizaci, řízení a způsoby poskytování sociálních služeb. 
Současnost skýtá také mnoho příležitostí. Probíhající proces přibližování k Evropské unii nabízí možnost využití jejích zdrojů a sdílení společných principů v této oblasti. Další příležitostí je i probíhající reforma veřejné správy. Významným prvkem, který se nabízí a je třeba jej využít, je přímé zapojování zainteresovaných subjektů (uživatelé, poskytovatelé, samospráva i státní správa) do procesu reformy sociálních služeb.
Obecně lze říci, že základním východiskem a důvodem pro systémovou změnu je fakt, že sociální služby představují významný nástroj, jak pomoci občanům řešit nepříznivou sociální situaci směrem ke zkvalitnění svého života, a povinností státu je tedy vytvořit ucelený a kvalitní legislativní rámec pro podporu rozvoje a zajištění kvality těchto služeb.
5.	Cíle a principy navrhovaných změn systému sociálních služeb
Hlavní záměr navrhovaných změn představuje vytvoření dostupného a efektivního systému sociálních služeb, odrážejícího změny ve společnosti, který bude v souladu s podobnými systémy v zemích Evropské unie. Navrhovaný systém je založený na principu - nezkoumat příčiny vzniku nepříznivé sociální situace jako podmínky pro poskytnutí pomoci, ale řešit aktuální stav, motivovat uživatele k soběstačnosti a pokud to situace umožňuje, nečinit ho na službě dlouhodobě závislým. 
Cílem působení systému sociálních služeb je podpora integrace - systém svým působením směřuje k začlenění uživatelů do běžného života společnosti, k jejich seberealizaci a uplatnění ve společnosti, čímž předchází jejich sociálnímu vyloučení, podpora nezávislosti - systém sociálních služeb usiluje o získání, obnovení či posílení samostatnosti uživatele v největší možné míře, ochrana zranitelných skupin obyvatelstva - systém sociálních služeb poskytuje ochranu všem, kteří jsou krátkodobě nebo dlouhodobě omezeni v možnostech uplatňovat svá práva, naplňovat své potřeby a prosazovat své zájmy, ochrana společnosti - systém sociálních služeb rozpozná potřeby obcí, měst a regionů, může řešit konfliktní a rizikové sociální situace a integrovat jednotlivce a skupiny žijící pro společnost ohrožujícím způsobem; tím také poskytuje ochranu celému společenství, vyrovnávání příležitostí - systém sociálních služeb napomáhá odstranit znevýhodnění jednotlivců nebo skupin tím, že snižuje omezení plynoucí z jejich sociální situace a doplňuje nástroje umožňující jejich plnou společenskou realizaci.
Při dosahování stanovených cílů jsou uplatňovány následující principy: zapojování uživatelů - uživatelé sociálních služeb mají individuální i skupinový podíl na rozhodování a je respektován jak jejich názor na rozsah a formu jednotlivé služby, tak jejich role v koncipování celého systému, odpovědnost - role jednotlivých subjektů zapojených do systému sociálních služeb jsou jasně definovány, včetně příslušných kompetencí a z toho plynoucích odpovědností, partnerství - všechny zainteresované subjekty se mohou podílet na vytváření a fungování systému, přičemž hlavním nástrojem této spolupráce je dialog, subsidiarita - problém je v systému sociálních služeb vždy řešen nejbližším subjektem a na nejnižší možné úrovni rozhodování a řízení, na které jej řešit lze, rovné podmínky - systém dává stejné příležitosti všem a uplatňuje shodný přístup jak k jednotlivým skupinám klientů, tak k různým typům poskytovatelů služeb, transparentnost - systém sociálních služeb i proces jeho reformy je průhledný a dostatečná informovanost o něm umožňuje jak otevřenou odbornou diskusi, tak jeho veřejnou kontrolu.
Sociální služby musejí naplňovat některé základní charakteristiky, ke kterým patří zejména kvalita - obsah služby naplňuje příslušné standardy a její poskytování odpovídá dobré praxi, přičemž jsou sledovány moderní trendy a vývoj oboru tak, aby poskytované služby odpovídaly současné úrovni poznání, dostupnost - služby musí být dostupné informačně (přístup k informacím a jejich srozumitelnost), místně (ve vzdálenosti, kterou klient může překonat), časově (v čase, kdy je klient potřebuje), finančně (pro každého klienta existuje ekonomicky přijatelná varianta služby), architektonicky (v prostředí, které je bezbariérové), psychologicky (nízký práh a přátelské prostředí), efektivnost - služba naplňuje deklarované cíle a představuje optimální kombinaci ceny, kvality a potřebnosti, individualizace - služba je „šitá na míru“, je schopná rozpoznávat a přizpůsobovat se potřebám konkrétního jednotlivce, provázanost - služby na sebe svým obsahem navazují a doplňují se (vytvářejí systém) a jsou informačně propojeny (vytvářejí síť), komplexnost - služby jsou celistvé v čase a místě, reagují na všechny potřeby klienta a na všechny aspekty řešeného problému, inovativnost - služby jsou nápadité sebe-obrozující; mají v sobě zakomponovánu sebereflexi, která je základem jejich vývojeschopnosti, variabilita - odpovídající komplexy služeb nabízejí různé alternativy pro řešení konkrétní nepříznivé sociální situace; systém služeb tak nabízí více způsobů řešení téhož problému, flexibilita - služby jsou pružné, přizpůsobující se situaci klienta, jeho vývoji a potřebám v jednotlivých etapách řešení problému, kontrolovatelnost - služby jsou kontrolovatelné poskytovatelem, plátcem i samotným uživatelem; jsou otevřené, umožňují pohled z vnějšku a posouzení odborníky i veřejností.
6.	Strategie k dosažení stanovených cílů
Zajištění kvalitního, funkčního a efektivního systému sociálních služeb vyžaduje zavedení nových účinných strategií, které budou vytvářeny ve dvou etapách.
V první etapě je nutné vybudovat struktury, které zabezpečí funkčnost sociálních služeb. K mechanismům zajišťujícím funkčnost patří zejména požadavky na plánování sociálních služeb na základě zjištění jejich potřebnosti z pohledu uživatelů, poskytovatelů, obcí, měst a regionů tak, aby byly v souladu s prioritami sociální politiky státu i cíli sociální politiky těchto územních celků. Nezbytné je stanovit pravidla poskytující strukturovaný, pružný a transparentní rámec pro poskytování služeb a efektivitu vynakládání finančních prostředků, definovat role, vymezit odpovědnosti a kompetence účastníků systému sociálních služeb a vytvořit informační systém, který zajistí, že odpovídající pomoc bude pro všechny dosažitelná pokud jde o místo, čas a způsob zajištění.
Dále je v rámci první etapy třeba vytvořit systém, který zajistí garanci kvality sociálních služeb a její zvyšování. Kvalita služeb a její další zvyšování bude zajištěna definováním standardů kvality jednotlivých typů sociálních služeb, vytvořením systému registrací a akreditací pro poskytovatele sociálních služeb a systému vzdělávání sociálních pracovníků a stanovením podmínek pro udělení licence pro výkon sociální práce ve veřejné správě.
Nezbytné je rovněž současně vytvořit kontrolní systém, který bude hodnotit výkon a kvalitu poskytovaných sociálních služeb. Prováděna bude kontrola naplňování celostátních priorit i cílů sociální politiky obcí, měst a regionů, kontrola účinnosti vynaložených nákladů, (kontrola rozsahu, ve kterém registrovaní/akreditovaní poskytovatelé realizují dobře fungující služby za přijatelné náklady), kontrola účinnosti poskytování sociálních služeb a jejich výsledků, (rozsahu, ve kterém služby odpovídají potřebě a jejich poskytování je v souladu s nejlepší praxí), kontrola kvality služeb pro uživatele i poskytovatele (jak služby zohledňují individuální potřeby, jak na sebe navazují a jak jsou uživatelé a pečovatelé zapojeni do tohoto procesu) a kontrola dostupnosti (vyváženosti poskytování služeb ve vztahu k jejich potřebě, možnosti volby a zajištění dostupných informací o poskytování služeb). 
Ve druhé etapě je třeba zpracovat oblast doručování a financování sociálních služeb tak, aby tyto strategie odpovídaly aktuálním legislativním normám zvláště s ohledem na reformu veřejné správy, reagovaly na změny a potřeby praxe vzniklé v důsledku zavedení první etapy a navazovaly na principy a zásady nového systémového rámce, který poskytování sociálních služeb upravuje. 
7.	Finanční důsledky navrhované právní úpravy
V první etapě reformy sociálních služeb nevyplývají oproti současnému stavu žádné významné změny ve způsobu financování poskytovaných sociálních služeb. Realizace navrhovaného řešení bude znamenat, že se zachová celkový stávající objem výdajů státního rozpočtu na vlastní poskytování sociálních služeb.
Ve vazbě na ostatní výdaje státního rozpočtu do systému sociálních služeb věcný záměr zákona předpokládá zřízení Inspektorátu sociálních služeb. Inspektorát sociálních služeb bude zřízen na úrovni každého kraje. Personální zajištění tři až šest osob bude odpovídat rozsahu poskytovaných služeb. Jeho úkolem bude zajišťování kontroly kvality poskytovaných služeb. K provádění kontrolních šetření bude Inspektorát najímat nezávislé odborníky z příslušných oblastí, kteří budou vedeni v registru MPSV. Zřízení Inspektorátu sociálních služeb si vyžádá náklady na vytvoření pracovních míst pro zajištění činnosti tohoto subjektu včetně jejich technického zázemí. 
Pro zabezpečení profesionálního výkonu sociálních služeb věcný záměr zákona předpokládá ustavení Institutu rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách. Institut rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách bude součástí MPSV se sídlem v Praze. Bude plnit následující úkoly: vedení registru sociálních pracovníků, monitorování potřeb celoživotního vzdělávání sociálních pracovníků, vyhodnocování priorit procesu dalšího vzdělávání, zajišťování odpovídajících vzdělávacích programů, zajišťování potřebných finančních prostředků na vzdělávací programy z různých zdrojů. Předpokládá se, že Institut bude zaměstnávat dvacet osob. Většina finančních prostředků bude určena na realizaci příslušných vzdělávacích programů, nikoliv na zajištění provozu samotného Institutu. Zřízení Institutu rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách si tedy vyžádá vytvoření pracovních míst pro zajištění činnosti tohoto subjektu včetně jejich technického zázemí. 
8.	Promítnutí navrhovaného věcného řešení do právního řádu
Navrhovanou úpravou bude vymezeno členění a obsah sociálních služeb, zejména budou doplněny moderní formy sociálních služeb, a dále budou zakotveny nové instituty směřující ke zkvalitnění procesu poskytování sociálních služeb. Jedná se zejména o komunitní plánování sociálních služeb, vytvoření informačního systému, zavedení registrace a akreditace poskytovatelů sociálních služeb, stanovení předpokladů pro kvalifikaci pracovníků sociálních služeb a vytvoření systému kontroly sociálních služeb. Vzhledem k reformě veřejné správy budou v právní úpravě promítnuty další kompetence příslušných orgánů.
V tomto směru se předpokládá změna a doplnění zejména zákona č.100/1988 Sb., o sociálním zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů, a zákona č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů ČR v sociálním zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů.
K provedení navrhovaného věcného řešení se předpokládá vydání prováděcího právního předpisu upravujícího definice základních služeb, komplexů sociálních služeb a standardy kvality sociálních služeb, které budou kritériem pro hodnocení a udělování registrace a následnou kontrolu sociálních služeb. Prováděcí právní předpis také upraví podrobná pravidla pro komunitní plánování sociálních služeb. Samostatný prováděcí předpis současně stanoví podmínky kvalifikace pro takové kategorie pracovníků u nichž bude vyžadována specializovaná způsobilost.
9.	Soulad navrhované právní úpravy s ústavním pořádkem
Předkládaný návrh věcného záměru zákona vychází z ústavních principů, vyjádřených v Listině základních práv a svobod a je s nimi v souladu. Navrhovaná úprava se dotýká ústavního pořádku ČR v oblasti dodržování a ochrany základních práv a svobod, zaručených Listinou základních práv a svobod.
Poskytování sociálních služeb podle navrhované úpravy musí respektovat dále uvedená základní práva a svobody: rovnost v důstojnosti i právech podle čl. 1, nedotknutelnost osoby a jejího soukromí podle čl. 7, zachování lidské důstojnosti, osobní cti, dobré pověsti a dobrého jména, ochrana před neoprávněným zasahováním do soukromého a rodinného života, ochrana před neoprávněným shromažďováním, zveřejňováním nebo jiným zneužíváním údajů o své osobě podle čl. 10, nedotknutelnost obydlí podle čl. 12, svoboda pohybu a pobytu podle čl. 14, právo na soudní a jinou právní ochranu podle čl. 36, přiznání stejných základních práv a svobod cizincům podle čl. 42 Listiny.
10.	Soulad navrhované právní úpravy s mezinárodními smlouvami, slučitelnost s právními akty Evropských společenství
Věcný záměr zákona o sociálních službách vychází z Evropské sociální charty a je v souladu jak s čl. 13, který zakládá právo na sociální pomoc, tak s čl. 14, upravujícím poskytování sociálních služeb. Základní principy věcného záměru reagují na požadavky Charty co do dostupnosti sociálních služeb, rovného přístupu k těmto službám, předcházení sociálnímu vyloučení, subsidiarity sociálních služeb k jiným systémům sociální ochrany. Věcný záměr rovněž reaguje na požadavky Charty na podporu používání metod sociální práce, které přispívají ke kvalitnímu životu a rozvoji jednotlivců a skupin v komunitě a k jejich přizpůsobení se společenskému prostředí. 
Věcný záměr rovněž staví základy pro legislativní úpravu podpory účasti jednotlivců a dobrovolných organizací na poskytování sociálních služeb, včetně aktivit svépomocných.
Právo Evropských společenství neupravuje otázky, které jsou předmětem předloženého návrhu. Předložený návrh není rovněž v rozporu s Evropskou dohodou o přidružení ČR k Evropským společenstvím ani s obecnými zásadami práva Evropských společenství.

Příloha IV.
Návrh věcného záměru zákona o sociálních službách
Úvod
Tento zákon definuje systém sociálních služeb jako součást třetího pilíře sociální ochrany – sociální pomoci. Zákon usiluje o vytvoření systému služeb, který 
•	bude respektovat důstojnost, práva a potřeby uživatelů a podporovat jejich soběstačnost a nezávislost,
•	bude podporovat a posilovat jednotlivce nebo skupiny s cílem odstranit nebo zmírnit jejich sociální znevýhodnění a umožní jim co nejširší zapojení do života společnosti,
•	zvýší účast uživatelů na společenském a ekonomickém životě se zřetelem na jejich individuální potřeby a možnosti,
•	včasným rozpoznáním a zmapováním rizikových sociálních situací a z toho plynoucích potřeb sociálních služeb občanů obcí, měst a krajů a jejich flexibilním zabezpečením, bude chránit tato společenství, řešit sociální konflikty a předcházet sociálnímu vyloučení jednotlivých osob nebo skupin,
•	důrazem na profesionalitu a efektivnost při poskytování sociálních služeb včetně dostatečné transparentnosti a otevřenosti celého procesu zajistí, že uživatelé budou chráněni proti nízké kvalitě sociálních služeb,
•	poskytne dostatečný prostor pro volbu sociální služby, která reaguje na individuální potřeby a otevře uživatelům možnosti pro plnohodnotný život v jejich vlastním domově, je-li to jejich přání,
•	zajistí, aby uživatelům sociálních služeb v produktivním věku byly služby poskytovány způsobem, který zohledňuje jejich potřeby a zájmy s ohledem na možnosti a schopnosti nastoupit do zaměstnání, setrvat v něm nebo se do něj vrátit,
•	zajistí, aby zranitelné skupiny uživatelů byly chráněny před citovým, fyzickým, sexuálním zneužíváním a nedbalostí, a to jak v přirozeném prostředí společenství kde žijí, tak v institucích.
1.	Účel zákona
Tento zákon upravuje poskytování sociálních služeb osobám, případně skupinám osob, v nepříznivé sociální situaci, kterou nemohou řešit samostatně ani s využitím jiných systémů sociální ochrany. Sociální služby mají sloužit ke zmírnění nebo odstranění důsledků nepříznivé sociální situace a vyrovnávat příležitosti těchto osob k rovnoprávné účasti na ekonomické aktivitě a společenském životě. Ve smyslu Evropské sociální charty mají tyto osoby právo na takové sociální služby, které by jim nepříznivou sociální situaci pomohly řešit v největší možné míře samostatně a způsobem, který je v souladu s jejich potřebami a zájmy, a také společenskými normami. 
Nedílnou součástí tohoto zákona je i definování systému sociálních služeb, stanovení jasných pravidel, rolí a odpovědností pro všechny subjekty, které se na poskytování sociálních služeb podílejí. Jedná se zejména o poskytovatele sociálních služeb, sociální pracovníky a pracovníky dalších pomáhajících profesí, vzdělavatele, instituce samosprávy a státní správy a samozřejmě místní komunity, zájmová sdružení a širší společenství občanů.
Odůvodnění:
Účelem tohoto zákona je vytvoření dostupného a efektivního systému poskytování sociálních služeb. Sociální služba ve smyslu tohoto zákona je veřejná služba, určená osobám nebo skupinám osob, které se ocitnou v nepříznivé sociální situaci, a která jim nabízí možnosti jak tuto situaci řešit a pomáhá tak dobrému sociálnímu fungování jednotlivců, skupin a společenství. Zákon reaguje na požadavky Evropské sociální charty, která zakládá právo občana na sociální pomoc, kterou potřebuje. 
2.	Cílové skupiny sociálních služeb
Sociální služby jsou adresovány a poskytovány jednotlivcům nebo rozmanitým cílovým skupinám osob včetně rodiny v nepříznivé sociální situaci, kterou nemohou samostatně řešit ani s využitím jiných systémů sociální ochrany. Tito jednotlivci a skupiny (uživatelé) se nacházejí v nepříznivé sociální situaci, jestliže pro nezaopatřenost, vysoký věk, ztrátu soběstačnosti, pro nemoc, zdravotní postižení, krizovou situaci, životní návyky, sociálně znevýhodňující prostředí, ohrožení práv a zájmů trestnou činností jiné osoby nebo z jiných závažných důvodů nejsou fakticky schopny zabezpečovat a uspokojovat své životní potřeby a tyto potřeby nejsou ani jinak zabezpečeny nebo jestliže jejich způsob života ohrožuje zájmy a potřeby společnosti. 
Odůvodnění:
Zákon zcela nově definuje uživatele sociálních služeb jako osoby, které se nacházejí v nepříznivé sociální situaci. Nepříznivá sociální situace je chápána jednak jako stav, kdy osoba není z uvedených důvodů schopna zabezpečovat své základní životní potřeby a tyto nejsou nijak jinak zabezpečeny, nebo také jako stav, kdy je v zájmu společnosti ovlivňovat životní způsoby osoby nebo skupiny osob, neboť tyto způsoby představují pro společnost potenciální nebezpečí (zejména mládež v krizi, drogově závislí, pachatelé trestné činnosti). Osobní rozsah zákona je  vymezen nepříznivou sociální situací, nikoli označením uživatele, což je klíčové z hlediska celkového pojetí návrhu zákona. Uživatelem sociálních služeb se může stát v průběhu svého života každý občan v nepříznivé sociální situaci a systém se tak stává dostupný všem, kteří ho potřebují. Navrhovaný systém je tedy založen na myšlence, že v nepříznivé sociální situaci se může ocitnout každý, lidé však mají různé možnosti a schopnosti ji překonat vlastními silami. Mají i různá zázemí, schopná a ochotná jim pomoci. Filosofie systému preferuje odstranění případných bariér a „pomoc ke svépomoci“. Pokud potřeba pomoci i nadále trvá, poskytne se další vhodná sociální služba.
3.	Sociální služby, jejich obsah a členění 
(základní služby, komplexy a typologie služeb)
Sociální služby jsou činnosti nabízející lidem v nepříznivé sociální situaci, kteří o to projeví zájem, podporu při sociálním začleňování a ochranu před sociálním vyloučením s cílem
•	zmírnit nebo změnit nepříznivé sociální situace způsobené vztahovou krizí, konfliktním způsobem života, zdravotním stavem nebo rizikovým prostředím, kde se cílové skupiny lidí nacházejí, tak, aby tito lidé mohli využívat jiných systémů jakými jsou např. bydlení, školství, zdravotnictví, služby zaměstnanosti apod.
•	vyrovnat příležitosti umožňující důstojný život a zapojení do běžného života společnosti lidí, kteří jsou v důsledku zdravotního stavu nebo sociálního situace znevýhodněni,
•	rozvíjet místní společenství za aktivní účasti obyvatel prostřednictvím podpory volnočasových a jiných programů.
Sociální služby jsou poskytovány v souladu s obecně platnými etickými principy.
Sociální služby jsou popsány prostřednictvím základních služeb - výchozích prvků a jejich komplexů. Výchozí prvky v kontextu s nepříznivou sociální situací umožňují vytvářet komplexy sociálních služeb, dávají potenciálním uživatelům přehled a konkrétní představu o tom, co bude obsahem pomoci resp. služby nabízené poskytovatelem a umožňují definovat, jaké činnosti musí poskytovatel zabezpečit, aby mohl označit nabízené služby jako určitý komplex sociálních služeb. Definice základních služeb a komplexů sociálních služeb upraví prováděcí předpis.
3.1.	Základní služby
Základními službami se rozumí zejména pomoc při sebeobsluze, pomoc při zajištění chodu domácnosti, stravování, ubytování, poskytnutí informace, zprostředkování kontaktu se společenským prostředím, psychoterapie, pomoc při prosazování práv a zájmů, výchovné, vzdělávací a aktivizační služby.
3.2.	Komplexy služeb
Komplexy sociálních služeb se rozumí zejména azylové bydlení, bydlení na půli cesty, centra denních služeb, denní centra, domovy pro seniory a občany s postižením, dílny pracovní rehabilitace, komunitní centra, kontaktní práce, krizová pomoc, noclehárny, osobní asistence, pečovatelská služba, penziony, podporované a chráněné bydlení, poradenství, raná péče, respitní péče, stacionáře, tísňová péče, terapeutické komunity a zájmové kluby.
3.3.	Typologie služeb
Podle charakteru činnosti členíme sociální služby na služby sociální péče (služby zaměřené na vyrovnání příležitostí nebo odstranění bariér), služby sociální intervence (služby zaměřené na změnu) a služby sociálních aktivit (služby zaměřené na využití volného času). 
Cílem služeb sociální péče je vyrovnání příležitostí umožňující důstojný život a zapojení do života společnosti lidem, kteří jsou v důsledku zdravotního nebo sociálního stavu znevýhodněni. Komplexy služeb sociální péče jsou zejména domovy pro seniory a občany s postižením, podporované a chráněné bydlení, dílny pracovní rehabilitace, osobní asistence, pečovatelská služba, penziony, respitní péče, stacionáře a tísňová péče. Jedná se o zpravidla o služby profesionální, které se poskytují převážně dlouhodobě.
Cílem služeb sociální intervence je zmírnění nebo úplná změna nepříznivé sociální situace způsobené vztahovou krizí, konfliktním způsobem života nebo rizikovým prostředím, kde se osoba nebo skupina nachází. Komplexy služeb sociální intervence jsou zejména azylové bydlení, bydlení na půli cesty, denní centra, centra denních služeb, kontaktní práce, krizová pomoc, noclehárny, poradenství, raná péče a terapeutické komunity. Jedná se o zpravidla o služby profesionální, které se poskytují v omezené délce trvání.
Cílem služeb sociálních aktivit je podpora volnočasových a jiných programů, které přispívají k rozvoji komunity a místních společenství za aktivní účasti jejích obyvatel. Posilují soudržnost a soužití obyvatel na této úrovni a přispívají tím ke zvýšení kvality života komunity. Komplexy služeb sociálních aktivit jsou zejména zájmové kluby a komunitní centra. Jedná se o služby profesionální i svépomocné s různou délkou trvání.
Odůvodnění:
Zákon vymezuje rámec poskytování sociální pomoci formou aktivit, označovaných jako sociální služby. Zákon nově definuje sociální služby prostřednictvím cílů a systému a reaguje tak na situaci, která se přirozeně v terénu vytvořila. Systém sociálních služeb je definován jako skladebný tak, aby podle konkrétní potřeby bylo možno z jednotlivých základních služeb vytvářet nové typy služeb. Toto pojetí obsahu a členění sociálních služeb představuje maximálně otevřený přístup k naplňování měnících se potřeb lidí včetně snadného zavádění zahraničních zkušeností.
V návrhu jsou formou příkladů ze současné praxe vyjmenovány základní prvky služeb a jejich komplexy, které jsou v současné době poskytovány standardním způsobem a na jejichž definování se shodla široká odborná veřejnost. Členění služeb blíže upřesňuje charakter jednotlivých komplexů tím, že je rozřazuje podle jejich povahy. Příkladný výčet na rozdíl od taxativního umožní přirozený vývoj nových forem sociálních služeb a dosahování cílů a principů reformy sociálních služeb.
Základní prvky a jejich komplexy, stejně jako jejich definice a členění budou uvedeny v příslušném prováděcím předpisu jako výsledek další spolupráce MPSV s poskytovateli i uživateli sociálních služeb a dalšími odborníky.
4.	Účastníci systému sociálních služeb 
Účastníky systému sociálních služeb jsou: uživatelé sociálních služeb, poskytovatelé sociálních služeb, obce, vybrané obce tvořící přirozená správní centra, kraje a ministerstvo práce a sociálních věci. 
Uživateli sociálních služeb se rozumí osoby nebo skupiny osob, které užívají případně žádají sociální služby, protože se ocitli v nepříznivé sociální situaci. 
Poskytovateli sociálních služeb se rozumí organizace, které mají právní formu občanského sdružení, registrované církve a náboženské společnosti, jejich charitativní organizace, obecně prospěšné společnosti, příspěvkové organizace, veřejné obchodní společnosti, komanditní společnosti, společnosti s ručením omezeným, akciové společnosti a družstva, nebo fyzické osoby, které se při splnění zákonem stanovených podmínek mohou zúčastnit poskytování sociálních služeb. 
Obcemi resp. obcí se rozumí ve smyslu zákona o obcích č. 128/2000 Sb. základní samosprávné společenství občanů na příslušném území, jenž je vymezeno stanovenou hranicí dané obce. 
Vybranými obcemi se rozumí přirozená správní centra pro ostatní obce, které tvoří stanovený správní obvod. Vybranými obcemi jsou obce, které mají pověření III. stupně.
Kraji resp. krajem se rozumí ve smyslu zákona o krajích č. 129/2000 Sb. širší samosprávné společenství občanů na příslušném území, jenž je vymezeno stanovenou hranicí daného kraje.
Ministerstvo práce a sociálních věcí (dále také ministerstvo) je ústředním orgánem státní správy zabezpečujícím metodickou, koncepční a koordinační činnosti v oblasti sociálních služeb na národní úrovni. 
Odůvodnění:
Zákon přináší zcela nové postavení uživatele sociálních služeb, který může významně ovlivňovat způsob a průběh poskytování sociální služby. To, že uživatel není v postavení pouhého žadatele a příjemce (objektu poskytovaných sociálních služeb), posiluje jeho vlastní kompetence a působí proti možnému sociálnímu vyloučení a posiluje jeho roli jako subjektu poskytovaných sociálních služeb. 
Systém poskytování sociálních služeb je založen zejména na fungování nestátních neziskových organizací jako na jednom ze základních atributů občanské společnosti. Toto pojetí vychází mimo jiné také z Evropské sociální charty. Sociální služby jsou podle tohoto návrhu poskytovány co nejblíže k uživateli, tedy na úrovni obce, respektive vybrané obce. Obce a kraje mohou za účelem zajištění sociálních služeb zřizovat příspěvkové organizace nebo obecně prospěšné společnosti. 
Určením subjektů  „kraj“ a „obec“ jako správní obvod věcný záměr reflektuje reformu veřejné správy. Obce, respektive vybrané obce mají v navrhované koncepci klíčovou úlohu. Zodpovídají za plánování a zajištění sociálních služeb pro své občany. Adresná pomoc občanům v jejich přirozeném prostředí se stává významným aspektem komunální politiky.  
MPSV má v oblasti sociálních služeb významnou koncepční a metodickou úlohu.Vyvažuje partikulární zájmy jednotlivých skupin uživatelů a poskytovatelů tak, aby byl zachován celospolečenský konsensus o zásadních otázkách celého systému sociálních služeb – doručování, financování, kvalita, dostupnost apod.  
5.	Komunitní plánování sociálních služeb
Komunitním plánováním sociálních služeb se rozumí proces, který se skládá z analýzy potřeb sociálních služeb a analýzy zdrojů pro pokrytí a naplnění potřeb sociálních služeb, jehož výsledkem je sestavení komunitního plánu rozvoje sociálních služeb. Podrobnosti stanoví prováděcí předpis.
Analýzou potřeb sociálních služeb se rozumí průběžné a systematické mapování, monitorování a vyhodnocování sociální situace na území vybrané obce případně kraje z hlediska dlouhodobých i aktuálních sociálních problémů, potenciálních rizikových situací, sociálních konfliktů a z toho vyplývající potřebnosti konkrétních sociálních služeb. Jedná se jak o analýzu prostředí, tak analýzu činností a jednání institucí a osob participujících na systému sociálních služeb. K analýze potřeb jsou využívány ověřené nástroje, postupy a metody sociální práce, komunitní práce, demografie, sociologie, ekonomie a statistiky.
Analýzou zdrojů sociálních služeb se rozumí průběžné a systematické mapování, monitorování a vyhodnocování zdrojů využitelných pro území obce případně kraje, které jsou schopné reagovat na zjištěné potřeby sociálních služeb. Jedná se o zdroje jak personální, prostorové a materiální včetně finančních, tak i o zdroje sociální a kulturní spojené s tradicí  a zkušeností příslušného území. K analýze zdrojů sociálních služeb jsou využívány ověřené nástroje, postupy a metody sociální práce, komunitní práce, demografie, sociologie, ekonomie a statistiky.
Sestavením komunitního plánu rozvoje a zajištění sociálních služeb se rozumí vytvoření strukturovaného a přehledného návrhu řešení sociální situace obyvatel na území vybrané obce případně kraje na základě informací vyplývajících z analýzy potřeb a analýzy zdrojů sociálních služeb. Komunitní plán obsahuje vedle výstupů z provedených analýz také předpokládané finanční náklady na vlastní realizaci. Proces plánování probíhá formou vyjednávání o způsobu naplňování zjištěných potřeb, přání a využití dostupných zdrojů mezi zainteresovanými stranami, kterých se poskytování sociálních služeb týká. Jedná se zejména o  uživatele, poskytovatele sociálních služeb, místních podnikatele, veřejnoprávní instituce, představitele občanské společnosti, samosprávy a státní správy. 
5.1.	Komunitní plánování služeb na úrovni vybrané obce
Vybraná obec je povinna na základě vyjednávání mezi zainteresovanými stranami sestavovat komunitní plán rozvoje a zajištění sociálních služeb na území správního obvodu. Komunitní plán rozvoje a zajištění sociálních služeb je sestavován na období tří let a je schvalován obecním zastupitelstvem vybrané obce po projednání s orgánem zastupujícím ostatní obce podílející se na komunitním plánu. Takto zpracovaný a schválený komunitní plán rozvoje a zajištění sociálních služeb je předkládán kraji. Jednou ročně je zpracována, publikována a předložena kraji zpráva o jeho plnění. 
5.2.	Komunitní plánování služeb na úrovni kraje
Kraj koordinuje sestavování komunitních plánů rozvoje a zajištění sociálních služeb vybraných obcí. Tyto plány shromažďuje a na jejich základě, po vyjednání mezi zástupci zainteresovaných stran, vypracovává komunitní plán rozvoje a zajištění sociálních služeb kraje. Komunitní plán rozvoje a zajištění sociálních služeb kraje je sestavován na období tří let a je schvalován krajským zastupitelstvem po projednání s orgánem zastupující vybrané obce podílející se na komunitním plánu. Takto zpracovaný a schválený komunitní plán rozvoje a zajištění sociálních služeb kraje je předkládán ministerstvu. Jednou ročně je krajem zpracována, publikována a předložena ministerstvu zpráva o jeho plnění.
5.3.	Sestavení priorit sociálních služeb na republikové úrovni
Ministerstvo koordinuje sestavování komunitních plánů rozvoje a zajištění sociálních služeb na úrovni krajů. Tyto plány shromažďuje, sumarizuje získané údaje s ohledem na přípravu státního rozpočtu a na základě informací a údajů ze shromážděných krajských komunitních plánů sestavuje a vyhlašuje republikové  priority k provádění cílené a potřebám odpovídající celostátní sociální politiky v oblasti sociálních služeb.
Odůvodnění:
Návrh nově vymezuje způsob zajišťování sociálních služeb na základě pečlivé analýzy jejich potřebnosti, a také analýzy jejich zdrojů v příslušné lokalitě. Analýza umožní efektivní a účelné naplánování a vytváření služeb reagujících na oceněné potřeby. Komunitní plánování je procesem, na kterém se podílejí všichni účastníci systému. Účelem celého procesu je již zmíněná analýza, ale současně vyjasňování zájmů jednotlivých účastníků systému, (uživatelů, poskytovatelů, obcí, krajů). Výsledkem by měl být komunitní plán, který je vyjednán mezi všemi účastníky systému služeb a vyjadřuje přání, zájmy občanů příslušné lokality jak mají být naplňovány v oblasti sociálních služeb. Výsledný plán by měl být sestaven na základě konsensu dané lokality. Celý proces funguje zdola nahoru, tj. od komunitního plánu  vybrané obce, až ke stanovení republikových priorit MPSV na základě shromážděných krajských komunitních plánů, což je v souladu s požadavky EU. Komunitní plán umožňuje transparentní efektivní financování na základě ověřitelných údajů, zjištěných při analýzách potřebnosti a zdrojů. Koordinátorem resp. metodickým vedoucím je specialista na proces komunitního plánování, kterého zaměstnává vybraná obec nebo kraj. Komunitní plánování představuje moderní a mutidisciplinární proces umožňující kvalitní zajišťování sociálních služeb.   
6.	Informační servis sociálních služeb
Informačním servisem se rozumí soustava informačního propojení účastníků v sociálních službách a skládá se ze dvou systémů. Prvním systémem je informační systém sociálních služeb, který představuje soubor osob a institucí, informací a pravidel, jak s nimi nakládat, a informačních technologií. Druhým systémem je systém statistického zjišťování dat. Tento servis je veřejný a je provozován v souladu s ostatními právními normami.
6.1.	Informace o nabídce sociálních služeb
Vybrané obce jsou zodpovědné za zveřejňování informací o nabídce sociálních služeb, o tom, jakým způsobem mohou být uživateli poskytnuty a na koho se žadatel může obrátit. Zveřejněnou informací se rozumí taková informace, která může být vždy znovu vyhledána a získána, zejména vydaná tiskem nebo na jiném nosiči dat umožňujícím zápis a uchování informace, vystavená na úřední desce, s možností dálkového přístupu nebo umístěná ve veřejné knihovně. Vybrané obce jsou při zajišťování přístupu k informacím povinny zajišťovat bezbariérový přístup a respektovat jazykové a jiné potřeby uživatelů sociálních služeb
6.2.	Informační systém sociálních služeb a jeho účastníci
Účastníky informačního systému sociálních služeb jsou uživatel sociální služby, poskytovatel sociálních služeb, obec, vybraná obec, kraj včetně Inspektorátu sociálních služeb, ministerstvo, akreditační orgány a Institut rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách. Vybrané obce shromažďují informace o poskytovatelích a uživatelích sociálních služeb v požadovaném rozsahu a formě a zajišťují jejich správnost, aktuálnost a ochranu.
Informační systém sociálních služeb je veden na prostředcích výpočetní techniky a je součástí informačního systému ministerstva. Dílčí informační systémy jednotlivých účastníků jsou propojeny do integrovaného informačního systému sociálních služeb. Komunikační infrastrukturu a centrální úroveň systému spravuje ministerstvo. Prvky informačního systému sociálních služeb jsou zejména údaje o uživatelích sociálních služeb, registrovaných poskytovatelích sociálních služeb, akreditovaných poskytovatelích sociálních služeb, akreditačních komisařích, sociálních pracovnících a ostatních pracovnících v sociálních službách.
Z informačního systému sociálních služeb se povinně na žádost poskytují správním orgánům a soudům údaje potřebné pro řízení o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb (registrace). Kontrolním orgánům kraje a ministerstva se poskytují údaje potřebné ke kontrole provádění navrhovaného zákona, orgánům oprávněným podle zvláštního zákona údaje potřebné ke kontrole činnosti ministerstva a Českému statistickému úřadu údaje potřebné pro vedení statistických registrů, s výjimkou údajů týkajících se jednotlivých osob.
Účastníci systému sociálních služeb mají právo obdržet od jiných subjektů veškeré relevantní informace nezbytné pro správní řízení v procesu poskytování sociálních služeb,  hodnocení účinnosti sociálních služeb a kontrolu poskytovatelů sociálních služeb, a to i elektronicky včetně způsobu umožňujícího dálkový přístup. Tyto informace mohou být ukládány do informačního systému a přístup k nim mají i ostatní účastníci.
6.3.	Systém statistického zjišťování dat 
Vybraná obec shromažďuje statistické informace (data) o sociálních službách pro potřeby ministerstva, kraje, případně dalších orgánů. Vybraná obec poskytuje pravidelně statistické informace o sociálních službách (měsíčně, čtvrtletně, ročně); program pravidelných statistických informací sestaví ministerstvo po dohodě s vybranými obcemi. Podle požadavků ministerstva poskytuje vybraná obec o sociálních službách další statistické informace potřebné pro plnění povinností státu v oblasti sociálních služeb, zejména pro přípravu návrhů právních předpisů a zajišťování povinností souvisejících s dalším rozvojem sociálních služeb.
Odůvodnění:
Informační systém sociálních služeb se provozuje na rozsáhlé datové síti. Je součástí informačního systému MPSV. Veřejnosti jsou přístupné informace na internetu a prostřednictvím informačních kiosků a zveřejněné tiskem nebo na jiném nosiči dat. 
Vzhledem k tomu, že je kladen důraz zejména na dostupnost sociálních služeb (místní, kulturní, časovou i ekonomickou) a aby tato byla zajištěna, musí žadatelé i uživatelé dostat kvalifikované informace na úrovni vybrané obce, popřípadě obce, a to s ohledem na jejich různou kulturní i sociální příslušnost.
Prvky informačního systému sociálních služeb tvoří zejména údaje o uživatelích a poskytovatelích sociálních služeb a ostatní relevantní informace akreditačních agentur a Institutu rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách.
Informační systém sociálních služeb není izolovaným systémem, informační toky umožňující předávání sumarizovaných údajů ČSÚ, splnění povinnosti vůči kontrolním orgánům apod., jsou zajištěny.
Vybrané obce jako jediné instituce v ČR budou mít shromážděny údaje o skutečných příjemcích sociálních služeb a jiné údaje týkající se sociální politiky v oblasti sociálních služeb. Tyto údaje v potřebném členění poskytují cenné informace zejména o vývoji poptávky a nabídky sociálních služeb a jsou nezbytné pro rozhodování o jejím dalším vývoji. Bez relevantních statistických údajů rovněž nelze zajistit náležitý přístup k informování uživatelů o stavu informačního servisu, což je rovněž úkolem veřejnoprávní instituce.
Požadavky na některé datové výstupy a jejich frekvenci lze předem dohodnout. Protože je nezbytné zajistit jednotnou úroveň datových výstupů všech vybraných obcí, a protože nejčastějším uživatelem dat bude MPSV, program pravidelných statistických informací budou sestavovat pracovníci MPSV ve spolupráci s vybranými obcemi.
MPSV zajišťuje pro potřeby orgánů EU statistické informace za celou oblast sociální ochrany v rámci Evropského systému jednotných statistik sociální ochrany (ESSPROS) v souladu s nařízením Rady EU (EC) č. 322/97 o statistice a s nařízením Rady EEC 574/72 stanovující postup při aplikaci soustav sociálního zabezpečení. Statistické informace shromažďované vybranými obcemi jsou nezbytnou součástí statistik předávaných z MPSV na Eurostat.
7.	Registrace poskytovatelů sociálních služeb
Registrací se rozumí udělení oprávnění fyzické nebo právnické osobě k poskytování sociálních služeb. Všichni poskytovatelé sociálních služeb jsou povinni se registrovat. Podrobnosti stanoví prováděcí předpis.
Podmínkou pro registraci je úplná způsobilost k právním úkonům a bezúhonnost osob, které služby poskytují, odborná způsobilost poskytovatelů sociálních služeb, splnění hygienických požadavků, potřebné prostorové vybavení, uzavření pojistné smlouvy o pojištění odpovědnosti za škodu a poskytování sociálních služeb v souladu se standardy kvality pro registraci sociálních služeb. Poskytovatel sociálních služeb je povinen zajistit v indikovaných případech zdravotní péči pro uživatele. Pokud je v rámci sociálních služeb poskytována zdravotní péče je poskytovatel povinen doložit registraci u Ministerstva zdravotnictví.
Sociální služby nemůže poskytovat fyzická nebo právnická osoba, na jejíž majetek byl prohlášen konkurs, jestliže bylo soudem rozhodnuto, že činnost musí být ukončena.
Nestanoví-li navrhovaný zákon jinak, postupuje se v řízení o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb podle obecně platných předpisů upravujících správní řízení. Řízení o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb je proces, který se skládá z následujících kroků: žádost o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb, ověření požadované dokumentace, posouzení a zhodnocení naplňování standardů základní úrovně kvality sociálních služeb v místě poskytování služby, rozhodnutí o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb, případně odvolání poskytovatele proti rozhodnutí, popřípadě přezkoumání rozhodnutí soudem.
Žádost o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb resp. registraci poskytovatel sociálních služeb podává u Inspektorátu sociálních služeb příslušného podle sídla žadatele.  Potenciální poskytovatel sociálních služeb vyplňuje žádost o registraci a přikládá další předepsané doklady. Inspektorát sociálních služeb ověří úplnost a správnost požadované dokumentace, případně vyzve poskytovatele k doplnění chybějících údajů. 
Následně Inspektorát sociálních služeb šetřením v místě poskytování služby zjistí míru naplňování standardů kvality pro registraci sociálních služeb. Inspektorát sociálních služeb rozhodne o udělení oprávnění k poskytování sociálních služeb na základě ověření úplnosti a správnosti dokumentace a zhodnocení naplňování standardů kvality pro registraci v místě poskytování služby. Rozhodnutí o registraci oznámí poskytovateli  písemnou formou. Proti rozhodnutí Inspektorátu sociálních služeb se poskytovatel může odvolat; o odvolání rozhoduje Ministerstvo práce a sociálních věcí. Proti rozhodnutí ministerstva lze podat návrh na přezkoumání rozhodnutí soudem. 
Oprávnění k poskytování sociálních služeb resp. registraci lze zrušit v případě, že poskytovatel pozbyl odbornou způsobilost, při opakovaném porušování hygienických a protiepidemických zásad, při opakovaném porušení podmínek pro udělení registrace a při opakovaném porušování závazných právních předpisů, a také v případě, když o to poskytovatel sám požádá.
Odůvodnění:
Uživateli sociálních  služeb jsou lidé v nepříznivé sociální situaci, tedy lidé, kteří z důvodu okamžitého nebo dlouhodobého znevýhodnění jsou zranitelnější a jejich rozhodovací schopnosti jsou sníženy. Poskytovatelé sociálních služeb, zvláště pobytového charakteru ovlivňují významně kvalitu života těchto znevýhodněných osob. Proto je potřeba, aby stát garantoval určitou úroveň kvality poskytovaných sociálních služeb. Věcný záměr zákona o sociálních službách stanoví povinnost všem subjektům, které chtějí sociální služby poskytovat, získat oprávnění k této činnosti.
Oprávnění k poskytování sociálních služeb uděluje státní orgán, Inspektorát sociálních služeb, který je zřizován na úrovni kraje v přenesené působnosti, ve správním řízení. Důležitou kvalitativní změnou, kterou přináší navrhovaná úprava, je ověřování způsobilosti k poskytování sociálních služeb přímo na místě. Nejedná se tedy jen o administrativní kontrolu předepsané dokumentace, ale o hodnocení kvality poskytovaných sociálních služeb podle jednotné metodiky, která zahrnuje mimo jiné rozhovory s uživateli i pracovníky hodnocených sociálních služeb. Inspektorát sociálních služeb bude zajišťovat svými pracovníky především administraci celého procesu, hodnocení kvality sociálních služeb přímo v místě budou provádět vyškolení odborníci, kteří budou vedeni v celostátním seznamu hodnotitelů. Inspektorát sociálních služeb bude pravidelně kontrolovat kvalitu sociálních služeb u registrovaných poskytovatelů, a tím bude zajištěno, kromě ochrany uživatelů, i účelné vynakládání finančních prostředků z veřejných zdrojů.
Paragrafované znění zákona o sociálních službách bude obsahovat i pravidla pro přechodné období, to znamená časový harmonogram pro získání registrace poskytovatelů sociálních služeb a pravidla pro řešení situace, kdy stávající poskytovatel nebude splňovat podmínky pro udělení registrace. 
8.	Akreditace poskytovatelů sociálních služeb
Akreditací se rozumí proces, jehož výsledkem je uznání kvality sociální služby. Akreditace je zaměřena především na potvrzení shody poskytovaných služeb se standardy kvality stanovenými pro určitý druh služby na úrovni akreditace. Dokladem o uznání kvality je osvědčení o akreditaci. Akreditace je dobrovolná.
Podmínkou získání osvědčení o akreditaci je platná registrace poskytovatele sociálních služeb a poskytování sociálních služeb v souladu se standardy kvality pro akreditaci.
Osvědčení o akreditaci se vydává na základě smluvního vztahu poskytovatele sociálních služeb a akreditační agentury. Akreditační agentura je nezávislá právnická osoba, zřízená pro akreditování sociálních služeb, která musí mít k této činnosti akreditační oprávnění. Akreditační oprávnění uděluje Komise pro podporu jakosti sociálních služeb MPSV. Tato Komise je orgánem Rady MPSV pro podporu jakosti; její členy jmenuje ministr práce a sociálních věcí z řad odborníků v sociální oblasti, pracovníků Inspektorátů sociálních služeb, zástupců významných poskytovatelů sociálních služeb, jakož i zástupců uživatelů sociálních služeb. Akreditační agentura pro účely akreditačního šetření najímá akreditační komisaře. Akreditačními komisaři mohou být osoby, které mají odbornou způsobilost a které jsou  zapsané v registru akreditačních komisařů vedeném Komisí pro podporu jakosti sociálních služeb.
V akreditačním řízení se postupuje podle občanskoprávních předpisů upravujících smluvní vztah. Akreditační řízení se skládá z následujících kroků: žádosti o udělení akreditace, ověření požadované dokumentace, posouzení a zhodnocení naplňování standardů kvality pro akreditaci v místě poskytování služby a rozhodnutí o udělení osvědčení o akreditaci. 
Písemnou žádost o udělení akreditace poskytovatel sociálních služeb podává u akreditační agentury a přikládá další předepsané doklady. Akreditační agentura ověří úplnost a správnost požadované dokumentace, případně vyzve poskytovatele k doplnění chybějících údajů. Následným šetřením v místě poskytování služby zjistí akreditační agentura míru naplňování standardů kvality pro akreditaci. Šetření provádí akreditační komisaři. Na základě ověření úplnosti a správnosti dokumentace a posouzení naplňování standardů kvality pro akreditaci v místě poskytování služby akreditační agentura rozhodne o udělení osvědčení o akreditaci.
Akreditace může být odňata, je-li na základě zjištěných skutečností prokázáno, že akreditovaný subjekt přestal splňovat podmínky pro udělení akreditace. Podmínky odnětí upravuje smlouva mezi akreditační agenturou a poskytovatelem. Podrobnosti akreditace upraví prováděcí předpis.
Odůvodnění:
Jedním ze základních pilířů navrhované právní úpravy systému sociálních služeb je zajištění, zvyšování a kontrola kvality sociálních služeb. Zatímco cílem registrace s následující kontroly bude především ochrana uživatelů před nekvalitními službami, účelem akreditace je vyjít vstříc poskytovatelům sociálních služeb v žádoucích tendencích poskytovat specifické služby v souladu s určitými kritérii kvality a současně podpořit proces kontinuálního zvyšování kvality a rozvoje sociálních služeb. Proces akreditací umožní zachytit změny v úrovni poznání, v potřebách uživatelů i v potřebách trhu sociálních služeb. Již v současné době existují subjekty, které poskytují sociální služby na úrovni srovnatelné s nejmodernějšími evropskými trendy. Akreditace umožňují, aby tyto příklady dobré praxe byly oceněny, zviditelněny a mohly se stát příkladem dobré praxe pro ostatní poskytovatele i další subjekty na trhu sociálních služeb.
Akreditace bude přínosná pro uživatele sociálních služeb i tím, že jim usnadní orientaci v systému služeb standardizací požadavků na jednotlivé druhy služeb (pod jedním názvem nebudou poskytovány různé druhy služeb s různou kvalitou).
Pro poskytovatele bude proces akreditace znamenat konkurenční výhodu (zvýhodnění ve výběrovém řízení, vyšší důvěra potenciálních uživatelů služeb, kteří si raději vyberou akreditovanou, tzn. kvalitnější službu), snížení nákladů (dosažením vyšší efektivity), spokojenost uživatelů služeb, spokojenost a motivaci zaměstnanců atd.
Akreditační agentura je zamýšlena jako na státu nezávislý orgán bez dopadů na veřejné finance.
Kvalita a její zvyšování je obecným požadavkem na fungování veřejných služeb. Vyplývá to i z usnesení vlády č. 458/2000, podle kterého byla založena Rada České republiky pro jakost. Rada České republiky pro jakost doporučila zřízení Rady pro podporu jakosti MPSV, jejíž orgán, Komise pro podporu jakosti sociálních služeb MPSV, bude udělovat oprávnění k činnosti subjektům - akreditačním agenturám. Akreditační agentury získávají oprávnění k činnosti na základě prokázané odbornosti. Nezávislost na rozhodování státních orgánů a vysoká odbornost akreditačních agentur jsou předpokladem pro dynamickou proměnu standardů kvality pro akreditace a následně i standardů základní úrovně  sociálních služeb. 
Navrhované mechanizmy jsou v souladu s Národní politikou podpory jakosti a evropskými systémy zvyšování kvality EFQM, TQM a ISO 2000, protože akreditace  je dobrovolná, prováděná nevládním, nezávislým orgánem.
9.	Vzdělávání a licencování v systému sociálních služeb
Vzděláváním a licencováním v systému sociálních služeb se rozumí soubor aktivit a postupů, kterými se zajišťuje vyšší standard a odpovídající kvalita při zprostředkování a poskytování sociálních služeb.
9.1.	Vzdělávání v systému sociálních služeb
Vyššího standardu a odpovídající kvalitu zprostředkování a poskytování sociálních služeb lze dosáhnout nastavením jasných a dostupných kvalifikačních předpokladů a podmínek pro další vzdělávání sociálních pracovníků a ostatních pracovníků působících v sociálních službách.
9.1.1.	Pracovníci v systému sociálních služeb a jejich činnosti
Klíčovými pracovníky v systému sociálních služeb jsou sociální pracovníci, kteří vykonávají činnosti zejména v následujících oblastech: sociální pracovník – specialista na komunitní plánování (ve vybrané obci a kraji), sociální pracovník pro práci s rodinou a pro řešení krizových a konfliktních situací v rodině  (kurátoři pro mládež a pracovníci oddělení pro péči o rodinu ve vybrané obci případně obci), sociální pracovník v sociálních službách (u poskytovatele sociální služby), metodik sociálních služeb (na úrovni kraje), supervizor a školitel sociální práce (na úrovni kraje případně působící nezávisle).
Sociální pracovník – specialista na komunitní plánování je specializovaný pracovník, který se zabývá analýzou potřeb sociálních služeb, analýzou zdrojů pro pokrytí a naplnění těchto potřeb a koordinační činností přispívá k sestavení komunitního plánu rozvoje sociálních služeb. Sociální pracovník pro práci s rodinou a pro řešení krizových a konfliktních situací v rodině se primárně zaměřuje na posilování rodiny a jejích vazeb v jejich přirozeném prostředí a na zprostředkování řešení rizikových a konfliktních sociálních situací. Metodik se zabývá koordinováním a organizováním metodické a podpůrné činnosti sociálních pracovníků ve vybrané obci. Supervizor je vysoce specializovaný pracovník, který se zaměřuje na rozvoj organizace a profesionálních kompetencí jejích pracovníků. Školitel je specializovaný pracovník, který vede a podporuje odborný růst nových a začínajících pracovníků a zabezpečuje praktickou výuku studentů na pracovištích.
Pro zabezpečení profesionálního výkonu sociálních služeb zřizuje ministerstvo práce a sociálních věcí Institut rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách, který zejména stanovuje kvalifikační předpoklady pro sociální pracovníky a ostatní pracovníky sociálních služeb (odborná způsobilost) pro výkon jejich funkce, sestavuje a vede závazný registr sociálních pracovníků a jiných pracovníků sociálních služeb a akredituje vzdělávací programy resp. kurzy pro sociální pracovníky a pracovníky v sociálních službách.
Pro zabezpečení profesionálního a společenského konsensu v oblasti dalšího vzdělávání v sociálních službách zřizuje ministr práce a sociálních věci jako poradní orgán Radu pro rozvoj vzdělávání, která je složena ze zástupců jednotlivých zájmových skupin působících v oblasti sociálních služeb a sociální práce (zejména – vzdělavatelé, profesní sdružení sociálních pracovníků, státní i nestátní poskytovatelé sociálních služeb, zástupci samosprávy, státní správy a uživatelé sociálních služeb).
9.1.2.	Odborná způsobilost k výkonu povolání sociální práce
Sociální práci mohou vykonávat fyzické osoby, které k tomuto povolání získaly odbornou způsobilost. Kvalifikační předpoklady a požadavky na výkon práce jinak specifikovaných pracovníků sociálních služeb stanoví zákon. 
9.1.3.	Specializovaná způsobilost
Pro výkon povolání sociálního pracovníka musí fyzická osoba získat specializovanou způsobilost v oblastech sociální práce. Tyto oblasti stanoví ministerstvo práce a sociálních věcí prováděcím předpisem. Specializovanou způsobilost získává fyzická osoba specializačním vzděláváním. 
9.1.4.	Celoživotní vzdělávání
Odborná nebo specializovaná způsobilost sociálního pracovníka je dále rozvíjena a prohlubována systémem celoživotního vzdělávání sociálních pracovníků. Účast v celoživotním vzdělávání je podmínkou pro registraci a vydání licence pro výkon sociální práce ve veřejných službách, výkon supervize v sociální práci a školící činnosti v sociální práci.
9.1.5.	Registrace sociálních pracovníků
Institut pro rozvoj vzdělávání vede registr kvalifikovaných (odborně způsobilých) sociálních pracovníků a pracovníků sociálních služeb. Registr eviduje sociální pracovníky a pracovníky sociálních služeb a rozlišuje je podle úrovně jejich odborné způsobilosti. Registrovaný sociální pracovník musí splnit podmínky stanovené pro odbornou způsobilost a musí se účastnit systému celoživotního vzdělávání sociálních pracovníků. Splnění této podmínky odpovídá kritériím kontinuálního (celoživotního vzdělávání) zaměstnanců podle zákoníku práce. Registrovaný pracovník sociálních služeb musí splňovat požadavky na výkon práce a kompetence s tím spojené tak, jak je určuje Institut rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách.
9.2.	Licence sociálních pracovníků
Licencí se rozumí oprávnění k výkonu v následujících oblastech činností systému sociálních služeb: sociální pracovník – specialista na komunitní plánování, sociální pracovník pro práci s rodinou a pro řešení krizí a konfliktů v rodině, metodik sociálních služeb, supervizor a školitel sociální práce.
Licence uděluje ministerstvo práce a sociálních věcí na doporučení Rady pro rozvoj vzdělávání po konzultaci s Institutem rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách. Pro udělení licence musí pracovník splnit tyto požadavky: odbornou způsobilost, specializovanou způsobilost a účast v celoživotním vzdělávání. 
Licenci lze odejmout, jestliže držitel licence opakovaně nedodržuje standardizované postupy a pravidla pro zprostředkování a poskytování sociálních služeb a/nebo nerespektuje práva, oprávněné zájmy a potřeby uživatelů. Podnět k odnětí licence dává Rada pro rozvoj vzdělávání.
Odůvodnění:
Bezpečný přechod do nově nastaveného systému sociálních služeb a jeho kvalitní fungování je nezbytné zajistit po personální stránce. Ústřední roli v celém systému budou hrát kvalifikovaní sociální pracovníci. Kapitola o vzdělávání definuje některé oblasti činnosti sociálních pracovníků a pracovníků v sociálních službách. Zákon vymezí kvalifikační kritéria a odborné předpoklady pro výkon sociální práce v oblasti sociálních služeb a zřizuje se nově koncipovaný Institut rozvoje dalšího vzdělávání v sociálních službách.  
Zákon stanoví kvalifikační předpoklady pro odbornou způsobilost sociálních pracovníků a pracovníků v sociálních službách, které umožní příslušnému pracovníkovi být zapsán v registru odborně způsobilých pracovníků. Zavedení registru a náročná kritéria umožňující zapsání do registru by rovněž mělo přispět k posílení prestiže profese sociální práce a následně by se mělo odrazit v kvalitě poskytovaných sociálních služeb. Registrovaní  pracovníci mohou vykonávat zákonem stanovené činnosti sociální práce a působit v sociálních službách. 
Pro zákonem stanovené, vysoce odborné činnosti sociální práce v procesu poskytování sociálních služeb, musí osoba, která chce tyto činnosti vykonávat, získat licenci tím, že prokáže svoji specializovanou způsobilost. Specializovaná způsobilost představuje druhý stupeň nově koncipovaného systému vzdělávání, který pracovníkovi, splňujícího tuto podmínku, rozšíří okruh jeho činností v praxi a zajistí také odpovídající kvalitu výkonu praxe.  Jedná se následující oblasti činnosti sociální práce: sociální pracovníci sociálně právní ochrany dětí, supervizoři a dále školitelé v sociální práci. Sociální pracovníci sociálně právní ochrany dětí proto, protože vstupují do suverenity rodiny a současně disponují velikou mocí v rozhodování. Supervizoři proto, protože tato role vyžaduje velmi odborné znalosti, praktické dovednosti a schopnosti umět zhodnotit profesní zkušenosti. Supervize znamená především vedení, podporu a rozvoj profesionálních kompetencí pracovníků. Školitelé v sociální práci proto, neboť to jsou odborníci, kteří prakticky zacvičují začínající sociální pracovníky nebo přímo spolupracují při praktické výuce studentů na pracovištích. Jejich vysoká erudovanost, spojená s teoretickou a praktickou zkušeností je předpokladem pro zkvalitňování praxe sociální práce a sociálních služeb.
Třetí stupeň odborného růstu představuje celoživotní (kontinuální) vzdělávání. Změny v praxi sociální práce a služeb vyžadují, aby pracovníci sociálních služeb pružně reagovali na rychlý vývoj na odborném poli, měnili své přístupy, techniky a metody práce. Měli by být schopni přehodnocovat cíle, které sledují, doplňovat svou přípravu a zvyšovat své profesní dovednosti v souvislosti s vývojem moderních přístupů a metod sociální práce. Cílem celoživotního vzdělávání je tedy průběžné obnovování vědomostí a dovedností odpovídající získané odborné nebo specializované způsobilosti v souladu s rozvojem oboru a s důrazem na kvalitně prováděnou praxi. Účast v celoživotním vzdělávání je rovněž podmínkou pro výkon činností stanovených zákonem a doprovodnými vyhláškami . 
Jako součást systému vzdělávání se zřizuje i konzultační orgán Rada pro rozvoj vzdělávání, která má právo připomínkovat a konzultovat záměry, plány a jednotlivé činnosti vzdělávacího institutu. Existence Rady by měla posílit profesionální a v zásadě i společenský konsensus celého vzdělávacího systému. Z toho důvodu by členy rady měli být zástupci zájmových a profesních organizací a institucí, kterých se týká systém zprostředkování a poskytování sociálních služeb. 
Celý systém vzdělávání je koncipován jako celek, který je postaven na kvalitě a náročných kvalifikačních podmínkách. Takto postavený vzdělávací systém bude v souladu s trendy vzdělávaní v zemích Evropské Unie. 
10.	Kontrola poskytování sociálních služeb
Ve smyslu navrhovaného zákona se kontrolou poskytování sociálních služeb rozumí průběžné monitorování a hodnocení kvality a účinnosti poskytovaných sociálních služeb. 
10.1.		Kontrola kvality sociálních služeb
Kvalita poskytování sociálních služeb je kontrolována u všech typů poskytovatelů jednotlivých sociálních služeb na základě standardů kvality pro registrace. Kontrolou kvality sociálních služeb se rozumí kontinuální posuzování shody poskytovaných sociálních služeb jednotlivých poskytovatelů se standardy kvality pro registrace. Kontrolu kvality provádí Inspektorát sociálních služeb formou šetření přímo na místě. Podrobnosti stanoví prováděcí předpis.
10.2.		Kontrola účinnosti  poskytování sociálních služeb
Kontrolou účinnosti sociálních služeb se rozumí ověřování a vyhodnocování realizace národních priorit a cílů sociální politiky v oblasti sociálních služeb, účinnosti vynaložených nákladů, účinnosti poskytování sociálních služeb a jejich výsledků, kvality služeb pro uživatele i poskytovatele a dostupnosti sociálních služeb.
Kontrola účinnosti sociálních služeb je realizována dvoustupňově: na republikové úrovni a na místní úrovni.
V případě kontroly účinnosti sociálních služeb na republikové úrovni ministerstvo definuje strategické cíle sociálních služeb a stanoví očekávané a požadované výsledky zajišťovaných sociálních služeb; dále vyhlásí republikové priority a definuje klíčové cíle, které mají být dosaženy ve střednědobém horizontu. Na základě těchto procesů ministerstvo definuje ukazatele účinnosti sociálních služeb. Ministerstvo dále stanoví republikové minimální standardy účinnosti sociálních služeb a prostřednictvím Inspektorátů zajistí hodnocení jejich naplňování. V případě, že jsou při hodnocení účinnosti sociálních služeb shledány závažné nedostatky, ministerstvo v souladu s definovanými právy a povinnostmi v rámci zákona podnikne potřebné kroky směřující ke zlepšení situace.
V případě kontroly účinnosti sociálních služeb na místní úrovni vybrané obce a kraje stanoví vlastní cíle a priority sociální politiky pro oblast sociálních služeb. Na základě těchto procesů vybrané obce a kraje stanoví vlastní měřítka - ukazatele účinnosti sociálních služeb jejichž pomocí budou ověřovat naplnění cílů a priorit. V rámci komunitních plánů rozvoje a zajištění sociálních služeb vybrané obce a kraje tyto cíle, priority a ukazatele účinnosti zveřejní. Vybrané obce a kraje zajišťují hodnocení účinnosti v oblasti sociálních služeb, které zveřejňují v rámci zprávy o plnění komunitních plánů.
Odůvodnění: 
Součástí uceleného, státem vytvářeného a garantovaného legislativního rámce pro poskytování sociálních služeb je kontrolní systém. Systém kontroly je nastaven tak, aby nebránil dalšímu rozvoji sociálních služeb, tedy nebyl příliš svazující, ale aby na druhé straně poskytoval potřebnou ochranu pro uživatele a především aby zajišťoval efektivní využívání prostředků.
Navrhované řešení nově upravuje pouze speciální oblasti kontroly, a to kontrolu kvality sociálních služeb a kontrolu účinnosti zprostředkování a poskytování sociálních služeb. Standardní kontrola v systému sociálních služeb, která je prováděna stávajícími institucemi za použití obecně platných norem, se nemění. 
Účelem kontinuálního systému kontroly kvality je ochrana uživatelů služeb před nekvalitními službami (naplnění jednoho ze strategických cílů sociální politiky – ochrana zranitelných skupin obyvatelstva). Současně tento systém umožní setrvat poskytovatelům, kteří poskytují kvalitní služby, v systému financování z veřejných prostředků (zajištění toho, že veřejné prostředky budou využívány v souladu se zájmy státu – na realizaci kvalitních služeb).
Významným elementem řízení výkonnosti jsou standardy účinnosti, které představují minimální přijatelnou úroveň zabezpečení sociálních služeb. Tato úroveň, kterou orgán místní správy musí naplnit, je vyjádřena prostřednictvím ukazatelů účinnosti. Standardy účinnosti jsou vytvářeny na základě nejlepších mezinárodních odborných zkušeností, očekávání uživatelů i veřejných očekávání a reflektují politické priority; standardy účinnosti respektují rozpočtová omezení.
Ukazatele účinnosti představují měřítka účinnosti orgánu místní správy při uplatňování praxe veřejných služeb. Tyto ukazatele jsou zaměřeny na výstupy a výsledky; zahrnují jak kvalitativní tak kvantitativní rovinu praxe veřejných služeb. Jedná se o nástroj, který umožňuje srovnávací měření a který je prostředkem ke zvyšování efektivnosti při zajišťování veřejných služeb. Monitorování a systematické hodnocení účinnosti bude prováděno jak na místní tak na republikové úrovni.
11.	Práva a povinnosti účastníků systému sociálních služeb
11.1.		Uživatel sociálních služeb
Uživatel sociálních služeb má právo zejména na poskytnutí informací o možnostech a nabídce systému sociálních služeb a na poskytnutí sociální služby odpovídající jeho potřebám a zájmům. Nestanoví-li zákon jinak, je uživatel povinen podílet se na financování poskytovaných sociálních služeb. 
11.2.		Poskytovatel sociálních služeb
Poskytovatel sociálních služeb má právo se akreditovat, využívat dostupné údaje z informačního systému a účastnit se veřejné soutěže při výběrovém řízení na zajištění sociálních služeb.
Poskytovatel sociálních služeb má povinnost být registrován, podrobovat se kontrole, respektovat a chránit oprávněné zájmy uživatele sociálních služeb, poskytovat statistické údaje a další informace, vést provozní dokumentaci a dokumentaci o uživatelích v souladu s platným zněním zákona č. 101 / 2000 Sb. o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů.
V případě odejmutí nebo neudělení registrace je povinen v součinnosti s obcí zajistit poskytování adekvátní služby pro své uživatele. 
11.3.		Obec
Obec je povinna zajišťovat sociální služby lidem s bydlištěm na území obce, ve spolupráci s vybranou obcí vytvářet komunitní plány sociálních služeb, poskytovat a zveřejňovat informace o možnostech a nabídce systému sociálních služeb a poskytovat statistické údaje a další informace do informačního systému sociálních služeb.
11.4.		Vybraná obec
Vybraná obec je povinna spolupracovat s obcemi při zajišťování sociálních služeb lidem s bydlištěm na území správního obvodu, zajistit jejich maximální dostupnost, vytvářet komunitní plány sociálních služeb,  poskytovat a zveřejňovat informace o možnostech a nabídce systému sociálních služeb.
11.5.		Kraj
Kraj je povinen metodicky usměrňovat činnost sociálních pracovníků v sociálních službách, zajistit maximální dostupnost sociálních služeb, zpracovávat krajský komunitní plán sociálních služeb, poskytovat statistické údaje a další informace do informačního systému sociálních služeb a prostřednictvím Inspektorátu sociálních služeb kontrolovat kvalitu poskytování sociálních služeb.
11.6.		Ministerstvo práce a sociálních věci
Ministerstvo práce a sociálních věcí je povinno spravovat komunikační infrastrukturu informačního systému sociálních služeb a centrální úroveň systému, na základě údajů z komunitních plánů vyhlašovat priority sociální politiky v oblasti sociálních služeb a na základě údajů z komunitních plánů kontrolovat kvalitu a účinnost poskytovaných sociálních služeb.
Odůvodnění:
Do systému sociálních služeb vstupují podle navrhované úpravy nové subjekty, které jsou uvedeny v kapitole 4. Tato kapitola konkrétněji vymezuje jejich postavení v systému sociálních služeb popsáním základních práv a povinností.
12.	Ustanovení přechodná 
Poskytovatelé, kteří již poskytují sociální služby, musí požádat o registraci ve lhůtě stanovené zákonem.
Poskytovatelé, jejichž právní forma nebude umožňovat poskytování sociálních služeb podle tohoto zákona jsou povinni se transformovat do jiné právní formy ve lhůtě stanovené zákonem.
Lhůta, ve které budou sociální pracovníci a ostatní pracovníci v sociálních službách povinni požádat o zapsání do registru pracovníků sociálních služeb bude stanovena zákonem. Ministerstvo dále stanoví podmínky pro přechodné období, za kterých mohou pracovníci, kteří již pracují v sociálních službách, ale nesplňují kvalifikační předpoklady, získat odbornou způsobilost.
Odůvodnění:
Věcný záměr zákona o sociálních službách zavádí zásadní změny v systému sociálních služeb. Jejich uskutečnění je možné jen prostřednictvím dlouhodobého procesu, který znamená určité myšlenkové nastavení všech účastníků systému a změny v komunikaci mezi jednotlivými účastníky. V některých stěžejních oblastech věcného záměru zákona, především v oblasti zajištění a zvyšování kvality, byl v posledních dvou letech vytvořen prostor pro spolupráci a vyjednávání mezi uživateli, poskytovateli a tvůrci nové legislativy. Výsledkem tohoto procesu je  vytvoření celospolečenského konsensu v oblasti standardů kvality poskytovaných sociálních služeb. K bezpečnému přechodu do nových podmínek poskytování sociálních služeb je potřeba komunikovat se všemi účastníky systému a nastavovat pravidla přechodu. 
Povinnost poskytovatelů sociálních služeb získat oprávnění k jejich poskytování znamená náročný proces, ve kterém je potřeba připravit poskytovatele na podmínky registrace, jak po obsahové, tak po administrativní stránce.
Právě tak v oblasti vzdělávání přechodná opatření stanoví taková pravidla, která umožní pracovníkům včasnou přípravu pro zapsání do registru pracovníků sociálních služeb.
13.	Ustanovení závěrečná
Navrhuje se, aby zákon o sociálních službách nabyl účinnosti 1. ledna 2003.
Odůvodnění:
Věcný záměr zákona o sociálních službách reaguje na celospolečenskou zakázku vytvořit systém sociálních služeb kvalifikovanou a moderní právní úpravou. Vzhledem k potřebným legislativním a ostatním přípravným procesům byl stanoven nejbližší možný termín účinnosti zákona o sociálních službách.
14.	Výklad některých pojmů
Sociálně znevýhodňujícím prostředím se rozumí takové prostředí, které neumožňuje nebo velmi ztěžuje dosažení srovnatelného uplatnění v běžném životě (nízké vzdělání, související s nedostatečnou profesionální kvalifikací, těžké onemocnění  snižující schopnost pečovat o vlastní osobu, rodinu a domácnost, nedostatečná sociální integrace, nedostatečné zabezpečení výživy a ošacení, nevyhovující bytové podmínky, domácí násilí či zneužívání, zneužívání návykových látek) .
Krizovou situací se rozumí taková sociální situace, která ohrožuje život nebo významně snižuje jeho kvalitu a perspektivy a vyžaduje bezodkladné řešení.
Komunitním plánováním sociálních služeb se rozumí analýza potřeb sociálních služeb, analýza zdrojů pro pokrytí a naplnění potřeb sociálních služeb a sestavení komunitního plánu rozvoje sociálních služeb.
Registrací poskytovatelů sociálních služeb se rozumí oprávnění fyzických nebo právnických osob k poskytování sociálních služeb.
Registrací sociálních pracovníků se rozumí osvědčení o odborné způsobilosti k výkonu profese sociálního pracovníka a dalších jinak specifikovaných profesí v sociálních službách.
Akreditací poskytovatelů sociálních služeb se rozumí proces, jehož výsledkem je uznání kvality sociální služby, kterou poskytovatel naplňuje.
Odbornou způsobilostí se rozumí způsobilost k výkonu povolání získaná ukončením studia na vysokých, vyšších a středních školách a kurzech. 
Specializovanou způsobilostí se rozumí forma dalšího vzdělávání pracovníků k získání specializace podle vzdělávacích programů jednotlivých oborů sociální práce.
Odůvodnění:
Věcný záměr zákona o sociálních službách reflektuje současný stupeň teoretického poznání i praktické provádění praxe v sociálních systémech vyspělých evropských zemí. Tyto, často v našem prostředí nové, i když již používané přístupy, vyžadují zavedení adekvátní terminologie. Tyto nově zaváděné pojmy jsou proto souhrnně vysvětlovány v kapitole 14.

Příloha V.
Výsledky připomínkového řízení
Návrh věcného záměru zákona o sociálních službách byl v připomínkovém řízení projednán se všemi ústředními orgány státní správy, s odborovými organizacemi, zaměstnavatelskými svazy, s vybranými okresními úřady, obcemi a nestátními subjekty. V souladu s Legislativními pravidly vlády ČR byl věcný návrh zákona o sociálních službách zaslán na všechna hlavní připomínková místa. 
Připomínky k věcnému záměru zákona uplatnila následující připomínková místa:
•	Úřad vlády
•	Ministerstvo financí
•	Ministerstvo dopravy a spojů
•	Ministerstvo kultury
•	Ministerstvo pro místní rozvoj
•	Ministerstvo spravedlnosti
•	Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy
•	Ministerstvo vnitra
•	Ministerstvo zahraničních věcí
•	Ministerstvo zemědělství
•	Český statistický úřad
•	Národní bezpečnostní úřad
•	Správa státních hmotných rezerv
•	Úřad pro ochranu hospodářské soutěže
•	Úřad pro státní informační systém
•	Česká národní banka
•	Vládní výbor pro zdravotně postižené občany
•	Českomoravská konfederace odborových svazů
•	Odborový svaz pracovníků zdravotní a sociální péče
•	Odborové sdružení železničářů
•	Odborový svaz pracovníků zemědělství a výživy Čech a Moravy
•	Svaz průmyslu a dopravy České republiky
•	Unie zaměstnavatelských svazů
•	Český svaz bojovníků za svobodu
•	Koordinační výbor organizací důchodců
•	Sdružení zdravotně postižených v České republice
Připomínky zásadní povahy byly zaslány z následujících institucí:
•	Ministerstvo financí
•	Ministerstvo pro místní rozvoj
•	Vládní výbor pro zdravotně postižené občany
•	Český svaz bojovníků za svobodu
Připomínky k věcnému záměru zákona až do ukončení přípravných prací dne 28. ledna 2001 nezaslala následující připomínková místa:
•	
•	Ministerstvo obrany
•	Ministerstvo průmyslu a obchodu
•	Ministerstvo zdravotnictví
•	Ministerstvo životního prostředí
•	Český báňský úřad
•	Český statistický úřad
•	Národní bezpečnostní úřad
•	Správa státních hmotných rezerv
•	Česká národní banka
•	Kancelář prezidenta republiky
•	Kancelář Poslanecké sněmovny
•	Kancelář Senátu
•	Nejvyšší kontrolní úřad
•	Nejvyšší soud České republiky
•	Konfederace umění a kultury
•	Hospodářská komora České republiky

K filozofii zákona obsažené v důvodové zprávě v podstatě připomínky uplatněny nebyly, lze konstatovat, že byla hodnocena kladně. Pozitivně byla také hodnocena zejména část komunitního plánování, informačního servisu, registrací, akreditací a vzdělávání. 
Největší část připomínek vnějšího připomínkového řízení směřovala ke kapitolám doručování a financování sociálních služeb. V průběhu zpracování připomínek k uvedeným kapitolám bylo jako limitující konstatováno nevyjasněné právní prostředí v důsledku probíhající reformy veřejné správy a neexistence obecných právních norem, které upravují hospodaření krajů a obcí s veřejnými finančními prostředky.
Ministerstvo financí zásadně připomínkovalo způsob využití stávajících, nově vybudovaných objektů v novém systému poskytování služeb, zřízení Inspektorátu sociálních služeb a Institutu dalšího vzdělávání, způsob financování služeb z veřejných prostředků a rozhodování obce o finanční účasti státu při zajišťování sociálních služeb.
Ministerstvo pro místní rozvoj zaslalo zásadní připomínky k nesouladu znění věcného záměru zákona s Legislativními pravidly vlády, k nedostatečnému zpracování analytické části důvodové zprávy včetně stanovení finančního dopadu předpokládaných změn systému. Další zásadní připomínky byly v podstatě shodné s připomínkami Ministerstva financí.
Zásadní připomínky Českého svazu bojovníků za svobodu směřovaly k zachování stávajících výhod pro účastníky odboje a jejich rodinné příslušníky.
Všechny výše uvedené zásadní připomínky se podařilo v průběhu setkání k vyrovnání vnějšího připomínkového řízení ve dnech 15. a 22. ledna 2001 objasnit a vyrovnat.   
Obsahem zásadních připomínek Vládního výboru pro zdravotně postižené občany, které se podařilo vyrovnat,  bylo postavení uživatele služeb ve vztahu k sociálnímu pracovníkovi, proces doručování služeb a systém financování. 
Nepodařilo se vyrovnat připomínku požadující zákonné vymezení oprávněného okruhu osob. Připomínka byla zdůvodněna obavou, že navrhovaná úprava, která právo na sociální pomoc přiznává komukoliv, kdo se ocitne v nepříznivé sociální situaci, výrazně zvýší požadavky na finanční zajištění celého systému. Přímým důsledkem bude omezení sociálních služeb pro zdravotně postižené občany. Tato připomínka je předkládána vládě k projednání jako rozpor. Požadované řešení totiž směřuje proti filosofii předkládaného materiálu. Evropská sociální charta ukládá nezkoumat příčiny vzniku nepříznivé sociální situace a zakládá právo na sociální pomoc každému, kdo se v obtížné životní situaci ocitne. Zapracováním připomínky by byl porušen soulad navrhovaného věcného záměru zákona s obecnými zásadami práva Evropských společenství.
Následující tabulka obsahuje vlastní vypořádání jednotlivých připomínek. Připomínky ke kapitole doručování sociálních služeb a ke kapitole financování sociálních služeb nejsou v materiálu obsaženy, neboť tyto kapitoly byly z věcného záměru zákona vypuštěny. Vzhledem k tomu, že z materiálu bylo dále vypuštěno členění služeb podle místa poskytování služby a délky trvání služby, neobsahuje přehled připomínky k uvedenému členění; tyto připomínky byly tímto akceptovány. Jedná – li se o zásadní připomínku je ve sloupci typ uvedeno ANO, v ostatních případech je uvedeno NE. V případě, že připomínka byla akceptována je ve sloupci vypořádání uvedeno A, byla – li částečně akceptována ČA, v ostatních případech je uvedeno N jako neakceptovaná připomínka.

Obsah:
Předkládací zpráva	1
Důvodová zpráva	5
1.	Historický vývoj	5
2.	Role sociálních služeb v systému sociální ochrany	5
3.	Platná právní úprava	6
4.	Analýza současné situace a důvody pro změnu systému	7
5.	Cíle a principy navrhovaných změn systému sociálních služeb	9
6.	Strategie k dosažení stanovených cílů	10
7.	Finanční důsledky navrhované právní úpravy	11
8.	Promítnutí navrhovaného věcného řešení do právního řádu	12
9.	Soulad navrhované právní úpravy s ústavním pořádkem	12
10.	Soulad navrhované právní úpravy s mezinárodními smlouvami, slučitelnost s právními akty Evropských společenství	13
Návrh věcného záměru zákona o sociálních službách	14
Úvod	14
1.	Účel zákona	15
2.	Cílové skupiny sociálních služeb	15
3.	Sociální služby, jejich obsah a členění  (základní služby, komplexy a typologie služeb)	16
3.1.	Základní služby	17
3.2.	Komplexy služeb	17
3.3.	Typologie služeb	17
4.	Účastníci systému sociálních služeb	18
5.	Komunitní plánování sociálních služeb	20
5.1.	Komunitní plánování služeb na úrovni vybrané obce	21
5.2.	Komunitní plánování služeb na úrovni kraje	21
5.3.	Sestavení priorit sociálních služeb na republikové úrovni	21
6.	Informační servis sociálních služeb	22
6.1.	Informace o nabídce sociálních služeb	22
6.2.	Informační systém sociálních služeb a jeho účastníci	22
6.3.	Systém statistického zjišťování dat	23
7.	Registrace poskytovatelů sociálních služeb	24
8.	Akreditace poskytovatelů sociálních služeb	26
9.	Vzdělávání a licencování v systému sociálních služeb	28
9.1.	Vzdělávání v systému sociálních služeb	28
9.1.1.	Pracovníci v systému sociálních služeb a jejich činnosti	29
9.1.2.	Odborná způsobilost k výkonu povolání sociální práce	30
9.1.3.	Specializovaná způsobilost	30
9.1.4.	Celoživotní vzdělávání	30
9.1.5.	Registrace sociálních pracovníků	30
9.2.	Licence sociálních pracovníků	30
10.	Kontrola poskytování sociálních služeb	32
10.1.	Kontrola kvality sociálních služeb	32
10.2.	Kontrola účinnosti  poskytování sociálních služeb	32
11.	Práva a povinnosti účastníků systému sociálních služeb	34
11.1.	Uživatel sociálních služeb	34
11.2.	Poskytovatel sociálních služeb	35
11.3.	Obec	35
11.4.	Vybraná obec	35
11.5.	Kraj	35
11.6.	Ministerstvo práce a sociálních věci	35
12.	Ustanovení přechodná	36
13.	Ustanovení závěrečná	37
14.	Výklad některých pojmů	37
Výsledky připomínkového řízení	39