Zpráva Českého helsinského výboru

O STAVU LIDSKÝCH PRÁV

v České republice v roce 2002

Úvodem
Ochrana práv dětí
Prosazování rovných příležitostí mužů a žen na trhu práce
Ochrana práv seniorů
Ochrana práv zdravotně postižených
Ochrana práv pacientů
Situace romské menšiny podle výzkumů
Svoboda náboženského vyznání
Multikulturní výchova
Problematika azylu a postavení cizinců
Policie a lidská práva
Dovršení soudní reformy (?)
Vězeňství

Zpráva za rok 2002 nevychází tiskem
© Český helsinský výbor, Praha, březen 2003
Na dotazy novinářů odpoví JUDr. Pavel Bílek, tel: 22051 5223

Úvodem ke Zprávě

Už po deváté vydává letos Český helsinský výbor jako nevládní organizace svou Zprávu o stavu lidských práv v ČR za uplynulý rok. Tak jako v minulých letech, i tato zpráva vypovídá nejen o situaci v určitých oblastech života české společnosti z hlediska dodržování či porušování lidských práv, ale také o vývoji snah o neustálé zlepšování této situace. Pro práci Českého helsinského výboru jako nevládní organizace, která v oblasti monitoringu lidských práv poměrně dlouhou dobu suplovala roli státu, je přitom významný především měnící se vztah mezi vládními a nevládními subjekty zabývajícími se problematikou lidských práv. S tím, jak stát postupně přebírá své povinnosti ve vydávání zpráv, ovšem role Českého helsinského výboru nejen nekončí, ale mění se, a v mnohém se stává dokonce náročnější. S ní se mění i charakter jeho každoročně předkládaných zpráv o stavu lidských práv v ČR. Již ve zprávě za rok 1999, v reakci na založení Rady pro lidská práva, tak došlo k zásadními posunu v tom smyslu, že Český helsinský výbor mohl začít vydávat svou každoroční zprávu pouze jako Zprávu ČHV o stavu lidských práv v ČR, a předat orgánům státu nelehký, a z hlediska svých kapacit také obtížně splnitelný úkol podávat celkovou zprávu o stavu lidských práv u nás, který se do té doby snažil plnit.
V tomto roce dochází v charakteru Zprávy k další změně, tentokrát spíše v důsledku pokračující dělby práce mezi nevládními organizacemi samými. Zatímco dříve byla do této zprávy vždy zahrnuta také řada příspěvků pracovníků jiných organizací, letos jsou jejím těžištěm především informace získané z přímé zkušenosti pracovníků a aktivistů ČHV, a to jak z jejich práce poradenské a asistenční, tak také z jejich práce monitorovací a výzkumné. Cílem této koncepční změny je využít zevrubné znalosti vybraných problematik, k níž se pracovníci ČHV dopracovali svým dlouhodobým sledováním, aktivní pomocí a neustálým vyhodnocováním reálných dopadů legislativních opatření, a zprostředkovat ji širší veřejnosti. Proto jsme těmto zprávám také vyhradili mnohem větší prostor, neboť se zároveň jedná o poznatky v českém prostředí jedinečné. Kromě toho bychom publikováním informací získaných pouze přímou zkušeností chtěli dosáhnout jejich maximální spolehlivosti. 
Uvedená koncepční změna se promítá do rozsahu Zprávy, která letos obsahuje pouze 12 statí. Stále jsou to však - stejně jako v minulých letech - stati autorské. Z autorské povahy statí a také z rozdílnosti látky, o nichž pojednávají, plyne rozdílnost jejich formy i rozsahu. Hlavní pozornost je věnována oblastem, jež prakticky od počátku představují stěžejní agendu práce právníků ČHV - problematice diskriminace menšin, především Romů, vězeňství, právům dítěte, stavu soudnictví a kvalitě policejní práce, právům postižených, a také tématům novým spíše z hlediska pozornosti, jež se jim začíná věnovat, jako je zacházení se seniory v domácí sféře a jistá lhostejnost k tomuto zacházení ze strany kompetentních institucí, nebo ve skrytosti se odehrávající diskriminace některých skupin obyvatelstva, zejména žen, na pracovním trhu.
 
Hana Havelková, 
předsedkyně ČHV
 
K další podstatné změně dochází ve způsobu publikování této Zprávy. Z finančních důvodů ji poprvé předkládáme pouze na Internetu (česky i anglicky), nikoliv už v knižní podobě. Přesto věříme, že se Zpráva ČHV o stavu lidských práv v ČR bude těšit stejnému zájmu ze strany médií i veřejnosti, jako tomu bylo dosud, a uvítáme reakce jejích čtenářů.

Ochrana práv dětí

Právům dětí není dosud v naší zemi věnována náležitá pozornost, kterou předpokládají a požadují mezinárodní organizace a úmluvy1). V tom duchu vyznívá ostatně i poslední hodnocení České republiky výborem pro práva dítěte OSN.
Český helsinský výbor sleduje situaci v ochraně práv dětí průběžně několik let. Naše závěry publikované v minulých zprávách zůstávají většinou v platnosti. I v roce 2002 získával ČHV své poznatky a zjištění z různých zdrojů. Za významné je třeba zmínit monitoring legislativy a soudnictví a zejména praxi právního poradenství poskytovaného oddělením právních analýz ČHV (OPA ČHV).2)
V oblasti legislativy sledovalo OPA ČHV přípravu zákona č. 109/2002 Sb. o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních, který nabyl účinnosti 1. července 2002. Do zmíněného zákona byl v průběhu jeho tvorby - na základě poslaneckého návrhu - zapracován institut smluvních rodin, který je ovšem legislativně naprosto nepoužitelný. Ten způsobil situaci, jež musela být řešena cestou ústavní stížnosti, ačkoliv již v průběhu schvalovacího procesu odborníci z neziskových organizací na tuto skutečnost upozorňovali.
V oblasti soudnictví měl ČHV možnost sledovat řešení složitých případů týkajících se rodinného a trestního práva. Zaznamenal nárůst průtahů v řízeních, hlavně pokud jde o rodinné právo; některé z nich byly shledány neodůvodněnými. Se znalostí vývojové psychologie si troufáme tvrdit, že zvláště průtahy v řízeních, jež se týkají života dětí, jsou trestuhodné. Zdá se, že soudce v některých případech čeká na to až se případ vyřeší sám. OPA ČHV je znepokojeno dlouhodobými spory o děti, kdy - ačkoliv to zákon dovoluje - nejsou nijak, anebo velmi málo postihováni ti, kdož tyto spory opakovaně a často zbytečně vyvolávají. Novela zákona o rodině, která se pokusila řešit tento problém tím, že musí být rozhodnuto o dalším osudu nezletilých dětí již v době před rozvodem rodičů, jen krátkodobě statisticky omezila počet rozvodů. Protože se poměry na straně dětí i jejich rodičů mění, je soud stejně nucen opakovaně rozhodovat o poměrech nezletilého. Rodiče se často navzájem trestají tím, že vyvolávají spory týkající se péče o dítě.
Protože případů týkajících se sporů rodičů o děti byla v praxi právního poradenství OPA ČHV v minulém roce významná většina, uvádíme charakteristiky, které jsou pro tyto případy příznačné. Jedná se většinou o malé dítě, které soud svěřil matce, zpravidla na její návrh. Rodiče dětí, jejichž situacemi se pracovnice/íci OPA zabývali, měli většinou vysokoškolské nebo středoškolské vzdělání. Po konfliktu mezi dospělými matka usoudí, že biologický otec není pro dítě důležitý, někdy dokonce je jeho účast na výchově matkou hodnocena jako nevhodná, resp. škodlivá. Snaží se eliminovat styk dítěte s otcem na nejnižší možnou míru, a pokud ten se brání, je označen za "potížistu" a psychopata. V tomto okamžiku matka za dítě rozhodne, že se s otcem stýkat nebude vůbec, dokonce dítě o nevhodnosti styku přesvědčí. V průběhu neúměrně dlouhé doby, v níž soudy tyto případy řeší, probíhá odcizení mezi dítětem a jedním z rodičů, a může dojít i k psychickému traumatu či jinému poškození dítěte. Proč některé matky trestají takto své děti (často i za své vlastní chyby) není v silách pracovnic OPA zkoumat. Tento fenomén jistě zasluhuje pozornost odborníků na mezilidské, zejména rodinné vztahy. Zvláště pak soudci a pracovníci orgánů sociálně právní ochrany, kteří mají v těchto sporech děti chránit, by měli mít na zřeteli především blaho dítěte, jak jim to ukládá Úmluva o právech dítěte, a podle toho jednat.
V poradenství týkajícím se dětských práv, které svým klientům poskytuje oddělení právních analýz ČHV, se nám jeví problematických několik otázek. Jednou z nich je uplatňování sociálně právní ochrany dětí příslušnými orgány. Zaměstnanci orgánů sociálně právní ochrany jsou převážně svým vzděláním sociální pracovníci. Úroveň jejich znalostí a dovedností má vliv na včasnou diagnostiku sociálního problému a jeho citlivé, humánní řešení. Ačkoliv se odbornost mnohých z nich zlepšuje, vcelku nejsou stále odbornou veřejností vnímáni jako rovnocenní týmoví partneři. Je zřejmé, že tito pracovníci, kteří se mají podílet na ochraně dětských práv, nejsou připraveni na týmovou spolupráci, i když to tato problematika naléhavě vyžaduje. Výsledkem týmové práce by měla být včasná pomoc ohroženému dítěti, resp. rodině. V praxi tímto jevem trpí především ti, pro něž byl tento systém vybudován, tedy děti. Např. v případech sporů o děti jsou sociální pracovníci povinni zvlášť citlivě, ale velmi důsledně, hájit práva a zájmy dětí. Jsou také povinni věnovat se dětem ve zvlášť problémových rodinách, kde hrozí týrání. Případy, v nichž sociální pracovníci, ale i zdravotníci a další lidé nezabránili tragickým následkům týrání dětí, ač o něm něco věděli, musí být důsledně zkoumány a musí z nich být vyvozeny přísné sankce.
Se stratifikací společnosti se rozšiřuje vrstva sociálně slabších rodin, které ač by chtěly, nemohou svým dětem zajistit kvalitní servis. Jedná se o hodnotnou stravu, zdravotní péči a pomůcky, oblečení, bydlení atd., tedy o standard, který je k optimálnímu vývoji dítěte nezbytně potřebný. Vymizely u nás nebo byly omezeny některé preventivní programy, které těmto dětem významně napomáhaly, včetně systematické zdravotní péče. Organizací a institucí, které se věnují volnočasovým aktivitám dětí a mládeže, je pořád nedostatek, a jejich práce není státem dostatečně podporována a oceňována. S reformou státní správy hrozí, že jejich činnost bude ještě více omezena. Různá úroveň finančních možností krajů při stanovování prioritních preventivních programů bude znamenat též diferenciaci (možná i omezení) v kvalitě a kvantitě poskytování sociálních, zdravotních a kulturních služeb, a tím i v sociálně právní ochraně dětí.
Občanské sdružení Středisko náhradní rodinné péče se sídlem v Praze 1 iniciovalo vznik sítě nestátních neziskových organizací, jejichž týmová spolupráce by měla vyústit ve formulaci zásadních návrhů na zlepšení situace pokud jde o dodržování práv sociálně a zdravotně znevýhodněných dětí. S těmito návrhy (které korespondují s tažením proti chudobě v rámci sociálního programu EU) by měli být seznámeni příslušní zákonodárci. Doufáme, že to nedopadne stejně jako se zákonem o ústavní výchově.
 
1) Týká se to řady oblastí počínaje informacemi o právech dítěte ve smyslu Úmluvy, uskutečňování těchto práv ve sféře vzdělání a výchovy, v kultuře, v sociální oblasti,   ve zdravotnictví atd.
2) V roce 2002 uskutečnil ČHV rozsáhlý monitoring dodržování práv mladistvých v českých věznicích. Výsledky tohoto výzkumu byly zveřejněny v publikaci ČHV s názvem Vybrané otázky problematiky žen a mladistvých ve věznicích; budou k dispozici i na internetu.
 
Helena Kunstová, 
vedoucí oddělení právních analýz ČHV

Prosazování politiky rovných příležitostí mužů a žen na trhu práce

Politika rovných příležitostí je institut, se kterým se česká společnost teprve učí pracovat. Oblast, kde by se tento institut měl projevovat velmi výrazným způsobem, je trh práce. Princip rovných příležitostí na trhu práce byl do českých právních předpisů zakotven relativně nedávno (zákonný zákaz diskriminace v pracovně právních vztazích nabyl účinnost od 1. 1. 2001). Stále však přetrvává obecná situace, kdy k faktické diskriminaci nejrůznějšími (méně či více viditelnými) formami dochází.
Rovnost občanů bez ohledu na pohlaví je sice základní součástí demokratické společnosti, ale zároveň se vyskytují případy, kdy diskriminace žen není považována za něco nenormálního. Při ucházení se o zaměstnání se velice často diskriminace žen objevuje v plné šíři. Nutno ale dodat, že ženy samy (často i z důvodu neinformovanosti) nepovažují některé projevy diskriminace za něco nežádoucího, protiprávního či nepřístojného (uchazečku často ani nenapadne, že dotaz budoucího zaměstnavatele na počet a věk dětí, příp. jejich nemocnost, nesmí být součástí přijímacího pohovoru, neboť rodinný stav, počet dětí či jejich nemocnost není kritériem pracovní způsobilosti). Toto jsou však praktiky, které jsou více či méně zřejmé. Nejméně (skoro vůbec) však jsou prokazatelné praktiky, které často zabraňují ženám v přístupu (postupu) do vedoucích míst, a to jak v zaměstnání, tak i v politickém životě.
S ohledem na výše popsanou situaci a s ohledem na skutečnost, že již předchozí projekt realizovaný Českým helsinským výborem (spolu s partnerskými organizacemi) ukázal obecně velmi nízkou informovanost o tématu rovných příležitostí mužů a žen na trhu práce, začal Český helsinský výbor v lednu r. 2002 realizovat (za finančního přispění z programu EU Phare Access 99) projekt "Prosazování politiky rovných příležitostí na trhu práce v ČR". Projekt je zaměřen na pomoc ženám, které se cítí diskriminovány na trhu práce a chtějí se aktivně diskriminačním praktikám zaměstnavatelů bránit. Celý projekt směřuje prostřednictvím jednotlivých aktivit zejména k dosažení toho, aby ženy znaly svá práva a uměly tyto znalosti prakticky využít v konkrétních situacích. Ženy, které budou znát svá práva a možnosti, jak se při jejich porušování bránit, napomohou svým přístupem ke zkvalitnění realizace principu rovnosti na trhu práce v ČR.
Jednou z počátečních (a zároveň stěžejních) aktivit výše uvedeného projektu byl anketní průzkum mezi ženami ve všech regionech ČR. Ankety se zúčastnilo celkem 520 žen. Cílem bylo zejména zjišťování obecného povědomí žen o projevech diskriminace na trhu práce, osobní zkušenosti jednotlivých respondentek s projevy diskriminace a mapování obecného povědomí o možnostech obrany proti nejrůznějším diskriminačním praktikám zaměstnavatelů. Výsledky průzkumu ukázaly, že převážná většina dotazovaných žen má přibližnou představu o konkrétních projevech diskriminace. Naopak o možnostech obrany proti diskriminaci je povědomí respondentek velice nízké. Výsledky průzkumu ukázaly rovněž určité odlišnosti v přístupu k diskriminaci v regionech s vysokou mírou nezaměstnanosti.
Další aktivitou je poskytování bezplatného právního poradenství ženám s případnou možností hradit (částečně či úplně - podle sociální situace klientky) náklady spojené s advokátním zastupováním. Za pozitivní zjištění lze považovat skutečnost, že ženy začínají pomalu sbírat odvahu a v některých případech se odhodlaly k podání soudních žalob na zaměstnavatele.

Kazuistika:
I. Uchazečce o zaměstnání, která splňovala všechny zaměstnavatelem požadované předpoklady, zaměstnavatel písemně potvrdil, že ji nepřijímá, protože požaduje mladší pracovníky. Klientka podala s pomocí Českého helsinského výboru stížnost k úřadu práce na porušení pracovně právních předpisů a posléze i žalobu na zaměstnavatele s požadavkem finančního odškodnění vzniklé morální újmy. Zarážející na celém případu byla skutečnost, že oním zaměstnavatelem je státní instituce (pozn.: s případy diskriminačních praktik se u orgánů státní správy setkáváme v praxi opakovaně).
II. Klientka byla vyzvána k účasti ve výběrovém řízení na pracovní pozici. Následně jí zaměstnavatel sdělil, že při lékařském vyšetření (které spočívalo v odběru krve) jí byl zjištěn diabetes a zaměstnavatel ji proto nemůže na pracovní pozici přijmout. Dotyčná klientka se původně pro podání žaloby rozhodla, následně však (s ohledem na manžela, který u tohoto zaměstnavatele pracuje) od podání žaloby ustoupila.

Ve spolupráci s Českým svazem žen byly uskutečněny semináře ve všech regionech ČR. Semináře byly určeny pro všechny ženy, které se o tématu chtěly dovědět více. Zájem účastnic o tyto semináře ukázal, že rezervy v informování veřejnosti (tzn. zaměstnanců i zaměstnavatelů) jsou skutečně značné.
Jednou z nejdůležitějších aktivit bylo vydání publikace "Prosazování rovnosti mužů a žen na trhu práce v České republice" jako uceleného materiálu o problematice rovných příležitostí, včetně praktického návodu, jak se proti diskriminaci ženy mohou bránit. Uvedená publikace byla rozdávána účastnicím seminářů, zájem o ni projevily státní instituce, nevládní organizace a odborové svazy.1)
S ohledem na zjevnou úspěšnost celého projektu a zejména s ohledem na prokazatelnou potřebu neustálého šíření informací přímo mezi ženy (tzn. do terénu) je reálný předpoklad, že Český helsinský výbor bude ve svých aktivitách v tomto směru pokračovat.
 
1) Publikaci je možno bezplatně obdržet v ČHV.
 
Jaroslava Štamberková, 
právnička oddělení právních analýz ČHV

Ochrana práv seniorů

S tím jak se prodlužuje lidský věk, narůstá počet seniorů a zároveň i nutnost zabývat se jejich problematikou. Vzhledem k tzv. neperspektivnosti tohoto věku se mnohde projevuje tendence odsouvat konkrétní opatření a omezovat se na popularistická prohlášení. Signály nedodržování a porušování lidských práv seniorů se objevují nezřídka. ČHV sleduje tuto problematiku již několik let. Na jedné straně oceňuje všechno pozitivní, co se událo a děje pro zvyšování kvality života seniorů, současně ale pranýřuje prohřešky či vážná porušování jejich práv. Již v několika případech se mu podařilo - ve spolupráci s jinými sdruženími a společnostmi - dospět k nápravě. (Viz prosazení částečné úhrady léků proti Alzheimerově chorobě.)
Posledním stěžejním dokumentem OSN týkajícím se seniorů jsou závěry II. světového shromáždění o stárnutí v Madridu ze dne 12. 4. 2002, které vytyčují mezinárodní plán přípravy péče o stárnoucí populaci. Na tuto událost navazuje usnesení vlády ČR ze dne 15. 5. 2002 č. 485 s názvem Národní program přípravy na stárnutí v období 2003-2007. Usnesení, které by mělo zavazovat ke konkrétním činům.
Naše poznatky v oblasti ochrany lidských práv starších občanů jsou dosud neutěšené. Systém sociálních služeb je nepružný a neodpovídá potřebám seniorů. Systém péče o zdraví dle dosud platného zákona č. 20/66 se zaměřuje preventivně zejména na pracující a mladé lidi. V samotném systému zdravotní péče došlo k velmi neuspokojivé situaci v důsledku započaté, avšak nedokončené transformace. O nápravu tohoto neutěšeného stavu usiluje odborná "Česká gerontologická a geriatrická společnost".
Geriatrie jako lékařský obor sice byla schválena, ale nemá dobré podmínky k odpovědné práci. Není dostatečná výuka gerontologie a geriatrie na lékařských fakultách, ani odborná postgraduální výchova lékařů. Specializovaných geriatrických oddělení a ordinariátů je akutní nedostatek. Běžné nemocnice jsou přeplňovány a přetěžovány chorobami stáří a dochází zde často k porušování lidských práv jednotlivců; věnuje se jim menší pozornost z důvodu vysokého věku pacienta. Spolupráce s ministerstvy zdravotnictví a sociální péče je nesnadná, zdlouhavá a někdy (spíše: často) neúspěšná. Přes to, že by to bylo výhodné jak ekonomicky, tak organizačně, nemají dosud geriatričtí lékaři možnost předepisovat zdravotní pomůcky či specializované léky pro seniory.
Přímo v kritickém stavu je následná péče, která není dosud diferencovaná. Jedná se o rehabilitaci po úrazech a operacích, doléčování dlouhodobějších chorobných stavů, rehabilitaci po mozkových příhodách a nervových onemocněních atd. Tato péče, která je péčí zdravotní a zpravidla návratnou, dle oficiálních předpokladů nemá přesahovat dobu tří měsíců. Kdo však zůstává velkým problémem, to jsou dlouhodobě nemocní, upoutaní na lůžko bez naděje na zlepšení stavu. Pro umírající již vznikají lůžková zařízení zvaná hospice, ale lůžka pro trvale ležící, kteří potřebují převážně ošetřovatelskou péči s trvalou zdravotnickou asistencí, zcela chybí.
Je třeba definovat zdravotně-sociální péči o pacienty, kteří jsou i za dlouhodobé stabilizace stavu stále pacienty a potřebují trvale zdravotní i ošetřovatelskou péči. Charakter této péče vyplývá z povahy onemocnění a bude trvat vždy déle než tři měsíce. Současný stav péče o tyto lidi je - celkově vzato - kritický, nejhorší pochopitelně v hlavním městě, kde senioři tvoří vysoký podíl obyvatelstva. Odtud se umisťují dlouhodobě nemocní nesoběstační pacienti, upoutaní na lůžko, třeba až do Humpolce a jiných vzdálených míst v republice, kde jsou právě volná lůžka. Člověk takto umístěný je potom zcela odříznut od svého domova a od svých blízkých. To mívá za následek rychlý konec jeho života. K řešení této nepříznivé situace je třeba obou ministerstev, Ministerstva práce a sociálních věcí a Ministerstva zdravotnictví, jejichž pracovníci se ještě nedohodli na společném financování a organizaci této péče.
Ve zdravotnické sféře považujeme za účelné, aby se jednotlivá nemocniční oddělení více přizpůsobovala potřebám starších lidí tak, jak je uvedeno v Evropské chartě pacientů seniorů. Další lůžka jsou potřebná pro pacienty seniory, kteří postrádají jasně vymezenou diagnózu, jejich stav je akutně zhoršen, ale pro polymorbiditu (více chorob najednou) a odlišnou symptomatologii je nechtějí jednotlivá odborná oddělení přijmout. Dochází k fenomenu "horkého bramboru", kdy je pacient odesílán z jedné příjmové ambulance na druhou, a nakonec - v horším případě - odeslán zpět domů, v lepším případě ponechán na některém lůžkovém oddělení s nepravdivým označením casus socialis, neperspektivní pacient či arteriosklerosis universalis a s péčí i terapií bohužel tomu odpovídající.
Máme-li se v blízké době stát členy Evropské unie, je třeba brát geriatrii a gerontologii jako významný obor, schopný vychovávat dobré geriatrické pracovníky i lékaře, kteří zabezpečí kvalitní péči o starší a staré spoluobčany a přispějí ke zvyšující se úrovni jejich života.
Ve smyslu principů lidských práv je nutné důsledně likvidovat známky diskriminace seniorů ve všech oblastech lidské činnosti, vytvářet podmínky pro řešení problematiky stárnutí a prosazovat změny postojů a přístupů na všech úrovních, změny vedoucí k dosažení lidské společnosti pro všechny generace.1)
V nepružném systému sociálních služeb je zapotřebí vytvářet finančně přístupný nepřetržitý servis domácí péče a pečovatelské služby tak, aby mohli setrvat doma ti, kteří nepotřebují nutně hospitalizaci.
Je nezbytné vytvořit specializovanou péči v nemocnicích, geriatrická oddělení, která by přijímala i takové typické, pro jiná oddělení atypické pacienty, u nichž je nutná hospitalizace. Je nedostatek doléčovacích oddělení pro geriatrické pacienty, která by je doléčila, zrehabilitovala a vrátila s kompenzačními pomůckami domů.
Největší problém vidíme však v akutní potřebě zdravotně ošetřovatelských zařízení pro dlouhodobě nesoběstačné pacienty (kteří nejsou způsobilí pro přijetí do domova důchodců, domu s pečovatelskou službou apod.). Zakopaný pes tkví v domluvě mezi zdravotnictvím (které má garantovat zdravotnickou péči) a sociálním resortem (který by měl řešit pobyt a ostatní služby). Tento problém již trvá "jubilejní" desátý rok.
Na Ústavou daná lidská práva mají senioři právo, ale nemají sílu si je vybojovat.
 
1) ČHV se podílel na přípravě důležité příručky s titulem Ageismus (průvodce stereotypy a mýty o stáří). Vydal ji Ústav lékařské etiky III. lékařské fakulty University Karlovy. Autorkou je významná odbornice v dané problematice, MUDr. T. Tošnerová. V publikaci jsou popsány různé formy diskriminace zdravé i nemocné populace, a jsou tu vysvětleny pojmy spojené s ageismem. Důraz je kladen zejména na předsudky. Je zde nastíněna i možnost zmírňování a odstraňování tohoto sociálně-patologického jevu v ČR.
 
Jarmila Stojanová, 
lékařka, členka předsednictva ČHV

Ochrana práv zdravotně postižených

Rok 2002 přinesl ve sledované oblasti několik dílčích změn a událostí. Nezaznamenali jsme žádnou zásadní změnu, dotýkající se právního a společenského postavení občanů se zdravotním postižením, oproti roku předcházejícímu. Vyskytly se však určité tendence, které prohloubily či zvýraznily již dříve kritizované trendy a přístupy státu i majoritní společnosti ke zdravotně postiženým.
Za nejzávažnější problém dotýkající se lidských a občanských práv občanů se zdravotním postižením je nutno dále považovat nízké vědomí o skutečných problémech této minority projevující se ve velmi nízkém zájmu společensko-politické reprezentace státu tyto problémy účinně a efektivně odstraňovat.
Zdravotně postižení nejsou v české společnosti považováni za minoritu se specifickými právy a potřebami, nýbrž za skupinu občanů, které je třeba se věnovat z důvodů povýtce charitativních či jinak nahodilých. Systémový přístup k řešení jednotlivých dílčích oblastí jejich rovnoprávného zapojení nepřinesl ani poslední Národní plán vyrovnávání příležitostí pro osoby se zdravotním postižením, jehož plnění bylo v květnu 2002 projednáno ve vládě. Ukázalo se, že řadu úkolů bylo pro dlouhou dobu od jeho přijetí (rok 1997) nutno zcela vypustit, řada z nich byla, a to již poněkolikáté (!), odsunuta do dalšího období. Zejména v oblasti vzdělávání a školství tak existují úkoly, které byly před šesti lety formulovány jako naléhavé k řešení, a znovu jsou usnesením vlády z května 2002 odloženy, a to až do konce roku 2003. Uvedený příklad potvrzuje převládající přístup státu k této minoritě občanů. Chybí systémový, plánovaný a komplexní přístup k potřebám minority zdravotně postižených. V průběhu 90. let minulého století stát přistupoval, i když za souhlasu reprezentací zdravotně postižených, k řešení jednotlivých problémů a oblastí izolovaně. V různých obdobích tak nabývaly na významu různé dimenze zdravotního postižení. Zaměstnávání, sociální dávky, dotace organizacím zdravotně postižených, školská integrace ad. Nepodařilo se dosud zajistit takový přístup k občanům se zdravotním postižením, jenž si je vědom jejich postavení jako důležité součásti společnosti, jako skupiny, která se (přímo či nepřímo) podílí a ovlivňuje značnou část hrubého domácího produktu. A zejména jako ke skupině, v níž je z hlediska rozvoje lidských zdrojů ukryt významný potenciál duchovního i ekonomického rozvoje.
Ukazuje se, že bude - mimo jiné v souladu se zvyklostmi a obyčeji Evropské Unie - nutné přistoupit k vypracování meziresortní Strategie přístupu státu a veřejnoprávních korporací ke komunitě zdravotně postižených. Tento dokument by se mohl stát základem efektivního a plánovaného odstraňování nejsložitějších problémových okruhů, které brání plnému "vyrovnání příležitostí". Lze konstatovat, že k takovému přístupu chyběla v minulosti nejen politická vůle, ale často i reálná znalost skutečných problémů a potřeb občanů se zdravotním postižením.
V roce 2001 jsme uváděli jako významný vklad do zlepšování vztahu majoritní veřejnosti ke zdravotně postiženým televizní spoty věnované sportovním událostem zdravotně postižených. Bohužel v roce 2002 jsme byli svědky mediálního přístupu zcela opačného.
Televize (zejména komerční TV Nova, ale i veřejnoprávní Česká televize) přistoupily k vysílání pořadů, které obsahují velmi znepokojivé tendence. Stává se módou ukazovat scény zesměšňující přirozené vlastnosti a dannosti určité skupiny lidí - občanů se zdravotním postižením. V roce 2002 tak naše nejsledovanější média vysílala i scénu, v níž nejpopulárnější herečka současnosti na dotaz, zda je přítomný muž s těžkou vadou páteře, lidově zvanou "hrb", jejím synem, odvětila, že "ona nic s velbloudem neměla". Táž televizní stanice připravuje pravidelnou show, v níž po celý rok 2002 účinkuje člověk jehož de facto jedinou rolí v pořadu je silné koktání. I při vnímání jisté zábavné licence je zřejmé, že "vtipem" - je zde samotné postižení. Zvláště odpudivého (a protiprávního) výrazu nabyl tento způsob prezentace v reklamě vysílané řadu týdnů na celoplošném rádiu Frekvence 1. V tomto případě se již porucha plynulosti řeči stala součástí reklamní upoutávky na jistý výrobek.
Tyto bezprecedentní útoky na čest a důstojnost občanů se zdravotním postižením svědčí o vážném narušování obyčejových, mravních a v některých situacích i právních norem. Majoritní společnost si stovky let pěstovala nechápavé a přezíravé soudy o zdravotně postižených. Menšina zdravotně postižených se v historii stala předmětem útlaku srovnatelného s útlakem rasovým, náboženským ad. Posilování myšlenkových stereotypů, které se s velkou námahou daří překonávat teprve v několika posledních letech, je velmi nebezpečnou tendencí. Stejně tak znepokojivé je to, že podobné excesy nevyvolávají žádnou odezvu odpovědných orgánů za rozhlasové a televizní vysílání a zcela necitliví k nim zůstávají i představitelé mediálních a intelektuálních kruhů, kteří jinak považují za svou povinnost reagovat i na zcela bezvýznamná hnutí (například) politické scény.
Zesměšňování a urážení občanů pro barvu pleti či rasový původ se stalo "výsadou" skupin militantního ražení, které de facto stojí na okraji společnosti, nebo zcela mimo ni. V případě zdravotně postižených, žel, nalezly podobné excesy prostor na obrazovkách nejsledovanějších televizí.
Při naplňování lidských práv občanů se zdravotním postižením v jednotlivých oblastech jejich života je možno konstatovat následující.
Rok 2002 nepřinesl žádnou změnu ve zlepšení přístupu ke vzdělávání občanů se zdravotním postižením v běžném vzdělávacím proudu škol. Po celý rok 2002 probíhalo bezúspěšně jednání představitelů MŠMT, kteří odmítali přijmout odpovědnost za legislativní, ekonomické a personální zajištění institutu tzv. školní asistence. Složitá situace na školách a nečinnost resortního ministerstva vedla k tomu, že se situací začaly zabývat jednotlivé kraje, které v průběhu zmíněného roku převzaly značnou část působnosti v dané sféře. V závěru roku 2002 byla zastupitelstvem Olomouckého kraje přijata a podána zákonodárná iniciativa ve věci doplnění tzv. školského zákona o institut třídního asistenta pro třídy, v nichž jsou vzděláváni děti, žáci a studenti se zdravotním postižením.V oblasti zaměstnanosti přinesl rok 2002 dílčí změny právní úpravy, řešící tzv. náhradní plnění povinného podílu zaměstnanců se změněnou pracovní schopností. I když je možno vysledovat patrný zájem státních orgánů na zlepšení současného stavu vysoké nezaměstnanosti této skupiny občanů, lze konstatovat, že v dohledné době se žádné zlepšení očekávat nedá. Je tomu tak jistě i proto, že občané se zdravotním postižením v produktivním věku jsou absolventy systému segregovaného vzdělávání, které, jak je zřejmé z oficiálně dostupných údajů, jim poskytovalo jen velmi nízkou kvalifikaci. Jeden ze základních problémů této skupiny občanů na trhu práce je nízká vzdělanost a z ní vyplývající omezená kvalifikace a připravenost k rekvalifikaci. I tento příklad je svědectvím nutnosti změny přístupu státu k minoritě zdravotně postižených.
V roce 2002 se nepodařilo naplnit desetileté snahy o změny systému sociálních služeb (dosud de iure) sociální péče. Zdá se rovněž, že v roce 2002 došlo ke zbrzdění či zastavení i těch několika málo kroků, které bylo možno označit v působnosti resortního ministerstva práce a sociálních věcí jako kroky reformní. Svou činnost ukončil tým složený ze zaměstnanců ministerstva a pracovníků státních i nestátních poskytovatelů a uživatelů sociálních služeb, organizující přípravu reformy sociálních služeb. Prozatímním výsledkem jsou ministerstvem vydané Standardy kvality sociálních služeb, které mají napomoci managementu a zaměstnancům poskytovatelů ve zlepšování jejich služeb. Zcela otevřenou otázkou zůstává případná normativní působnost těchto Standardů, stejně jako organizace a řízení systému sociálních služeb. Od roku 2003 přechází rozhodující zřizovatelská působnost na kraje. Lze očekávat, že poté, co se kraje s problematikou seznámí, budou nuceny konstatovat značnou zadluženost a podfinancování celého systému sociálních služeb, který již deset let stagnuje a nepřináší žádná zlepšení neradostného údělu uživatelů, zejména uživatelů rezidenčních služeb.
Na jaře 2002 byla cestou poslanecké iniciativy provedena úprava zákona č. 100/1988 Sb. o sociálním zabezpečení (§ 73a), která měla od 1. 1. 2003 přinést relativně rovnoprávný přístup k finančním prostředkům pro poskytovatele služeb, dosud členěných na tzv. státní a nestátní. Jednalo se do značné míry jen o zrovnoprávnění v rovině "ducha" zákona, neboť i toto pojetí zákona předpokládalo, že podmínky a pravidla pro poskytování příspěvků pro všechny druhy poskytovatelů sociálních služeb stanoví svým nařízením vláda.
Nové vedení Ministerstva práce a sociálních věcí prosadilo ve vládě a v Parlamentu ČR zrušení uvedeného ustanovení v rámci zkráceného řízení při přijímání tzv. "povodňových" úprav zákonů. Navrhovatel zákona (vláda) v důvodové zprávě mj. tvrdí, že "za současné situace, kdy je třeba se vhledem k finančně náročnému odstraňování důsledků povodní ze srpna 2002 vyvarovat jakýchkoli rizik v oblasti tzv. mandatorních výdajů státního rozpočtu, je třeba citované ustanovení rychle změnit".
Uvedený krok vlády a zákonodárce přiměl Českou radu humanitárních organizací i další organizace zdravotně postižených k protestům, v nichž poukazovaly na nepravdivá tvrzení obsažená v důvodové zprávě, jakož i na fakt, že takový krok znamená potvrzení nerovnoprávného postavení jednotlivých subjektů poskytující sociální služby. ČRHO považovala situaci za natolik vážnou, že konstatovala: "jde o vědomé zneužití povodňové katastrofy k destabilizaci a destrukci nastoupené cesty transformace sociálních služeb, která je rovněž obsažena v programovém prohlášení současné vlády".
I když existuje příslib vedení ministerstva nesnížit pro nestátní poskytovatele sociálních služeb objem finačních prostředků na rok 2003, lze uvedený krok hodnotit jako důkaz o skutečných a stále více převládajících tendencích výrazné části této společensko-politické reprezentace k problému sociálních služeb. Je jím zkrytě i nepokrytě vyjadřovaná tendence pledující pro pokračování preference "tradičních" poskytovatelů rezidenčních služeb, jakož i oddálení soukromoprávní regulace, jež jako jediná musí mít místo ve vztahu uživatel - poskytovatel služby. Organizace zdravotně postižených poukazují na to, že tzv. reforma se stává záležitostí managementů jednotlivých ústavů a nikoliv uživatelů služeb (!). V této souvislosti se o řadě (nikoliv o všech) ústavech sociální péče hovoří jako o "ústavech sociální péče pro zaměstnance". Na druhé straně podmínky pracovníků ústavů (personální, materiální, finanční) jsou jedny z nejhorších ve srovnatelné kategorii státních zaměstnanců.
Dne 3. prosince 2002 byl v Praze slavnostně zahájen Evropský rok zdravotně postižených v České republice. Jedním z hlavních úkolů organizací zdravotně postižených bude formulace úkolů a opatření na krajských úrovních. V závěru roku 2002 proběhly první jednání s reprezentacemi některých krajů o možnosti vytvoření Krajských plánů vyrovnávání příležitostí. Rok 2003 ukáže, zda se bude jednat o formální dokumenty, či zda představitelé krajských společensko-politických reprezentací dokáží překonat dosavadní nezájem státu a politiků o řešení skutečných problémů lidských a občanských práv občanů se zdravotním postižením, jak jsme jej zmínili v úvodu této stati.
 
Jan Michalík, 
pedagog, působí na katedře speciální pedagogiky PdF Univerzity Palackého 
a v Národní radě zdravotně postižených ČR

Ochrana práv pacientů

První polovina roku 2002 byla i pro zdravotnictví poznamenána parlamentními volbami a změnami vládních struktur. Odcházející ministr zdravotnictví Bohumil Fišer prosadil jediný nový zákon, a to zákon o odnímání lidských orgánů a tkání a o transplantacích. Zástupcům sdružení pacientů (OSOP) se podařilo prostřednictvím poslanců ČSSD a KDU-ČSL původní vládní předlohu alespoň zčásti zlepšit, např. lépe vymezit odnímání tkání zemřelých osob na patologických pracovištích a zamezit tak riziku "podnikání" v této oblasti. Dále se podařilo - po konsultacích s odborníky - vložit do zákona přesnější postupy pro ověřování smrti mozku a nezvratného zániku srdeční činnosti. Při jednání o těchto otázkách zástupci pacientů prokázali, že jsou schopni využívat zahraniční předpisy a na mezinárodní úrovni uznané vědecké poznatky.
S nástupem ministryně zdravotnictví Marie Součkové a zvláště na základě požadavků Evropské komise byly do připomínkového řízení vlády a parlamentu předloženy postupně další nové, z hlediska EU klíčové návrhy zákonů. Zástupci pacientů se snažili uplatnit připomínky zejména k návrhu zákona o lékařských povoláních, který je rozhodující normou pokud jde o vzdělání a erudici profesních pracovníků ve zdravotnictví.
Za velmi "riskantní" lze považovat návrh zákona o zdravotní péči, v němž je zahrnut velký počet témat s výrazným dopadem na občany: nárok na zdravotní péči, vymezení práva na informace o zdravotním stavu, genetická problematika, nedobrovolné hospitalizace na psychiatrii aj., lékařský výzkum, způsob šetření stížností pacientů, vyhotovování posudků o způsobilosti k práci atd. Bude tedy velmi záležet na kvalitě tohoto zákona, protože chybné normy týkající se věcných řešení ve zmíněné oblasti by mohly stávající problémy s vymáháním práv pacientů ještě zhoršit. Díky tomu, že se zástupci pacientských organizací stali členy výboru pro lidská práva a biomedicinu při Radě vlády pro lidská práva, bylo možno uplatnit zájmy nemocných občanů a zapojit se přímo do připomínkového řízení. Na úrovni vládního zmocněnce Jana Jařaba se tak podařilo zpracovat rozsáhlou oponenturu k návrhu zákona o zdravotní péči ve smyslu zásadního požadavku na jeho výraznější sblížení s mezinárodními normami, zejména s již přijatou a ratifikovanou Úmluvou o lidských právech a biomedicíně. Mimo jiné se jedná o prosazení rovného postavení pacienta ve vztahu k lékaři s nezpochybnitelným právem občana samostatně rozhodovat o své zdravotní péči, samozřejmě na základě pravdivých informací o diagnóze, prognóze, variantách léčebných postupů s jejich riziky, dále se jedná o právo vlastnit kopie zdravotní dokumentace apod.
Určitým vzorkem problémů s naplňováním a porušováním práv pacientů je činnost malé poradny zmíněného Občanského sdružení na ochranu pacientů. Tradičně převládají klienti ve věku nad 40 let se silným podílem pacientů vyššího věku, u nichž se prolíná zdravotní a sociální problematika (např. pracovní úrazy, podezření na chybnou zdravotní péči, potíže s přiznáním invalidního důchodu aj.). Nemalé procento klientů stále tvoří psychiatričtí pacienti, dále vězni se zdravotními obtížemi, výjimkou nejsou ani mladí lidé, např. novomanželé po negativních zkušenostech z oblasti porodnictví. Pracovnice poradny se setkaly i s kuriózními a varujícími případy, např. se soudem nařízenou onkologickou léčbou malého dítěte při omezení rodičovských práv.
Vloni se - jako už v předchozích letech - potvrdily některé přetrvávající systémové nedostatky. Potřebu řešit je legislativně nám potvrdil mj. Evropský výbor pro prevenci mučení a nelidského zacházení s lidskými jedinci, který navštívil ČR a konstatoval řadu problémů existujících v nedobrovolné psychiatrické péči u nás. Členové tohoto výboru zdůraznili zejména nutnost přijmout zákonnou úpravu pro nedobrovolné umístění osob v ústavech, pro rozhodování o nedobrovolné psychiatrické léčbě s podrobnější specifikací práv duševně nemocných včetně zajištění státem placených advokátů a nezávislých kontrolních mechanismů ve vztahu k psychiatrickým léčebnám. V tomto směru vyvíjejí zástupci pacientů spolu s vládním zmocněncem pro lidská práva úsilí, aby i v ČR vznikl - podle vzorů ze západních demokratických zemí - nezávislý orgán pro dohled nad nedobrovolným umísťováním a pobytem osob v různých zdravotních ústavech (psychiatrie, zařízení pro léčbu závislostí, vězeňská zdravotní zařízení aj.) a rovněž pro dohled nad dodržováním práv takto umístěných osob. Mimo jiné se ukazuje, že psychiatričtí pacienti ani nemocní vězni nemají přístup k platným předpisům, takže si nemohou vždy ověřit, na co konkrétně mají nárok, např. pokud jde o úhrady zdravotní péče pojišťovnami apod.
Také bude nutné podpořit z veřejných prostředků (podle příkladu vyspělých demokratických států) ustavení a činnost tzv. zástupců pacientů na regionální úrovni, aby poradenství a zastupování pacientů při řešení jejich stížností a potřeb bylo opravdu profesionální.
 
Vladimíra Bošková, 
předsedkyně Občanského sdružení na ochranu pacientů

Situace romské menšiny podle výzkumů

V loňském roce jsme věnovali pozornost romské migraci a nejinak tomu je i letos. Předmětem této kapitoly "Zprávy o stavu lidských práv" je situace romské menšiny v roce 2002 v České republice popsaná s ohledem na migrační klima.
Na podzim roku 2002 uskutečnilo Ministerstvo vnitra analýzu důvodů příslušníků romské komunity k emigraci z České republiky 1). Závěry této analýzy jsou v této kapitole porovnány se závěry podobné analýzy, provedené firmou Gabal Analysis & Consulting v roce 2000 2) na zakázku Mezinárodní organizace pro migraci. Poté jsme se pokusili zprostředkovat náhled na situaci v České republice očima romských středoškoláků.

Přehled zjištění o migračních tendencích:
 	Výzkum firmy GAC 2000	Výzkum MV ČR 2002	
Hlavní motiv migrace	Špatná sociální situace Romů v ČR
Necítí se v ČR bezpečně.	Ekonomický
Bezperspektivní ekonomická a sociální situace v ČR
Diskriminace a nerovné zacházení
Lichva	
Kdo odchází?	Aktivnější Romové, kteří jsou informováni o azylových procedurách
Ti, kteří mají v zahraničí rodiny	Romové, kteří jsou v sociální hierarchii postaveni spíš výše než níže	
Vztah Romů k emigraci	Pozitivní, a to i v případě neúspěchu, s kterým počítají, a proto udržují v ČR své sociální zázemí.	Pozitivní i v případě neúspěchu	
Informovanost Romů o situaci v zahraničí a azylových procedurách cílových zemí	Vysoká, informace jsou předávány v romských komunitách	Vysoká, v některých náznacích má romská migrace rysy organizovanosti, zejména pro předávání informací a know-how o azylových procedurách	
Prognóza dalšího vývoje	Romové budou nadále řešit neuspokojivý stav v ČR emigrací.	Romové budou nadále migrovat, neboť není v krátkodobé perspektivě možné učinit opatření, která by zlepšila jejich postavení v ČR.	
Počet osob, které migrovaly	Není známo, česká veřejná správa nemá dostatek informací, Romové své odchody tají.	Není známo, žádný z kompetentních úřadů nemá představu, kolik Romů emigrovalo, což mimo jiné také znamená nepřipravenost státu na jejich hromadnější návrat.	

Jak tedy vyplývá z tabulky, romská migrace vykazuje podle obou výzkumů srovnatelné znaky, a lze proto předpokládat, že se v podobných intencích bude vyvíjet i do budoucna. Je též nezpochybnitelným faktem, že významnou příčinou romské migrace jsou neuspokojivé životní podmínky v ČR. Z tohoto pohledu také můžeme dovodit, že patrně není příliš efektivní politika inkluze Romů. Právě na orientační ověření jejích východisek byla zaměřena sonda uskutečněná mezi romskými středoškoláky na Romské střední škole sociální v Kolíně.
Sonda byla uskutečněna v dubnu roku 2002 záměrně v této škole, neboť je to jediná romská střední škola v ČR, a lze předpokládat, že právě z jejích absolventů se budou rekrutovat zaměstnanci veřejné správy, kteří budou mít moc ovlivňovat aktuální politiku inkluze/integrace Romů v České republice.
Sonda byla provedena ve všech čtyřech ročnících v jeden den, zúčastnili se jí všichni studenti přítomní ve škole, celkem 68 studentů ze 79, kteří navštěvují denní studium. Všichni studenti deklarují, že jsou Romové.
Sonda byla realizována v podobě dotazníkového šetření. Dotazník byl rozdělen do čtyřech částí, které svým členěním tematicky navazovaly na standardy ochrany národnostních menšin dle Rámcové úmluvy o ochraně národnostních menšin. Jednotlivé části tedy obsahovaly otázky týkající se ochrany před násilnou diskriminací, před nenásilnou diskriminací, práva na rozvoj menšiny jako celku a práva na integraci menšiny do společnosti.
 
I. Vnímání ochrany před násilnou diskriminací
Respondenti vnímají ohrožení příslušníků romské komunity násilnou diskriminací; většina studentů uvedla, že zná někoho z romské komunity, kdo byl napaden z rasových důvodů. Necelá polovina uvedla, že napadený učinil některý z adekvátních právních kroků, téměř polovina vypovídala o tom, že napadený neučinil nic. Obdobně hodnotili respondenti situaci po napadení - většina uvedla, že situace nebyla nijak řešena, a to i v případech, kdy poškozený učinil patřičný právní krok. Pouhá pětina respondentů referovala o nějakém výsledku řešení násilné diskriminace, tedy např. že pachatel násilné diskriminace stanul před soudem apod. Respondenti uvedli, že by sami na násilnou diskriminaci vůči vlastní osobě reagovali příslušným právním krokem, který k ochraně před násilnou diskriminací poskytuje český právní řád (tři čtvrtiny z nich). Pouze necelá desetina respondentů by neučinila nic, mnohdy z důvodu, že nevěří v efektivitu takového kroku. Téměř polovina respondentů podotkla, že nemá dostatek informací o právních krocích, které je třeba učinit v případech násilné diskriminace. Pokud mají takové informace, získali je většinou ve škole, avšak významné jsou i další zdroje, např. televize, známí a přátelé, rodina, někteří získali informace též z informačních letáků nevládních organizací. 
K vnímání ochrany před násilnou diskriminací je nepochybně též stěžejní hodnocení práce orgánů činných v trestním řízení. Téměř devadesát procent všech respondentů je toho názoru, že české orgány činné v trestním řízení nepostihují spravedlivě pachatele rasové diskriminace. Tuto nespravedlnost vidí především v tom, že postih za rasovou diskriminaci není citelný, nebo že pachatelé nejsou postihováni vůbec, a dále že rasismus se těžko prokazuje a příslušné orgány jsou nakloněny věřit spíše českým pachatelům než romským obětem. Při hodnocení vnímání práce orgánů příslušných k poskytování ochrany před násilnou diskriminací se též jako velice významný jeví uváděný fakt, že Romové jsou soudy postihováni za stejné skutky přísněji než čeští pachatelé. Více než polovina respondentů proto navrhuje změnit činnost policie, soudů, státních zastupitelství, ale také postoj majority tak, aby byl lépe zajištěn postih rasistických útoků.
Z výše uvedených závěrů sondy o vnímání míry inkluze Romů v České republice v oblasti ochrany před násilnou diskriminací (tj. rasistickými útoky) vyplývá, že studenti hodnotí tuto ochranu jako nedostatečnou, zejména ze strany orgánů činných v trestním řízení. Sonda reflektuje též širší zkušenost romské komunity - studenti uvedli, že mezi jejich známými, kteří byli napadeni z rasistických důvodů, jich byla polovina, která neučinila ani trestní oznámení, neboť nevěřila v postih pachatele. Dále vyplynulo, že polovina studentů nemá informace o tom, jak v případě rasistického napadení postupovat.
 
II. Ochrana před nenásilnou diskriminací
Téměř všichni studenti znají někoho, kdo byl nenásilně diskriminován, tedy byl diskriminován přístupem veřejných služeb, na trhu práce, v oblasti bydlení, zdravotní péče, školství, atd.
Nejčastější byla zkušenost se zabráněním vstupu na diskotéku, což je jistě determinováno věkem a zálibami respondentů (věk 16 - 22 let), tři čtvrtiny studentů vnímají diskriminaci na trhu práce, více než polovina zná někoho, kdo nebyl vpuštěn do restaurace anebo obsloužen.
Více než třetina studentů vypovídala o tom, že diskriminovaná osoba učinila některý z právních kroků, které český právní řád skýtá k ochraně před nenásilnou diskriminací. Polovina uvedla, že diskriminovaný neučinil žádný právní krok.Tři čtvrtiny studentů pak zmiňovaly, že diskriminace stejně nakonec řešena nebyla. Necelá desetina studentů měla tu zkušenost, že původce diskriminace byl nějakým způsobem potrestán v souladu s českým právním řádem.
Studenti uvedli, že pokud by sami byli diskriminováni, řešili by situaci příslušným právním krokem (více než polovina z nich), čtvrtina z nich by však neučinila nic.
Téměř polovina studentů uvedla, že nemá dostatek informací o tom, jak v případech nenásilné diskriminace postupovat. Pokud se studenti domnívali, že disponují dostatkem informací, uváděli, že je získali ve škole. Jako další zdroje byly uváděny televize, známí a kamarádi, jakož i rodina. Několik studentů uvedlo jako informační zdroj i osvětové akce nevládních organizací.
Při hodnocení práce orgánů veřejné správy příslušných k postihování nenásilné rasové diskriminace studenti uváděli, že svůj úkol neplní; téměř 90 % studentů neshledává, že by spravedlivě postihovaly tuto diskriminaci. Jako výhrady studenti nejčastěji uváděli, že postih za diskriminaci není dostatečný, ti, kdo se diskriminace dopouštějí, nejsou trestáni vůbec, je velmi těžké prokázat diskriminaci, a dále, že orgány veřejné správy jsou nakloněny uvěřit spíše Čechům. Více než polovina studentů proto navrhuje, že by se měla změnit činnost policie, České obchodní inspekce a postoj majority, neboť v této změně vidí cestu k zajištění ochrany před nenásilnou diskriminací. Více než deset procent studentů za tímto účelem také navrhovalo, aby se změnila činnost úřadů práce a soudů.
Romští studenti nenalézají diskriminaci ve zdravotnictví. Přestože téměř polovina z nich se domnívá, že lepší zdraví mají Češi než Romové, přístup ke zdravotní péči není shledáván coby příčina tohoto stavu. Polovina studentů se domnívá, že zdraví Čechů a Romů je stejné.
Při vzpomínání na vlastní školní minulost uvedla více než polovina respondentů, že přístup učitelů ve škole byl stejný k Čechům i Romům, avšak objevily se i vzpomínky na rasismus učitelů, který se mimo jiné projevoval nadržováním českým dětem, ignorováním dětí romských apod. Polovina studentů však měla zkušenost s xenofobním postojem českých dětí, který se nejčastěji projevoval nadáváním dětem romským, udržováním vzájemného odstupu, projevováním odporu vůči nim nebo jejich zesměšňováním. Studenti vypovídali také o vlastním postoji k českým dětem, více než polovina uvádí, že nedělali rozdíly mezi chováním mezi sebou a chováním k českým dětem, nicméně čtvrtina studentů přiznala jiné chování k českým dětem, ať již z důvodu, že romské děti k sobě měly blíž, oplácely českým dětem jejich chování, nebo jiný důvod.
Většina studentů také uváděla, že zájem Romů o studium na středních a vysokých školách ovlivňuje finanční otázka. Tři čtvrtiny studentů znají někoho, kdo na těchto školách chtěl studovat a nemohl. Většinou právě z finančních důvodů ve čtvrtině případů nesouhlasili s jeho studiem rodiče a ve čtvrtině případů mu studium znemožnily špatné školní výsledky. Z výzkumu nelze vyčíst, z jakých důvodů zakazovali rodiče svým dětem studovat.
Pokud by se ze studentů stali tvůrci politiky s úkolem podpořit vzdělávání Romů na středních a vysokých školách, třetina z nich by zvolila finanční nástroj, tzn. finančně by podpořila žáky a studenty. Přibližně pětina by se snažila působit na romské komunity osvětově, aby chápaly vzdělání coby hodnotu, a necelá pětina by využívala existující nástroje - zavádění romských asistentů do škol, zřizování přípravných tříd. Necelých deset procent studentů by hledalo východisko pro zvyšování vzdělávání Romů ve zřizování romských národnostních škol.
Tři čtvrtiny studentů se domnívají, že pro romské rodiče je důležité, jaké známky má jejich dítě ve škole, pouhá osmina je názoru opačného. Také více než polovina se domnívá, že pro romské rodiče je důležitý fakt, zda jejich dítě bude studovat na střední škole, pětina studentů je opačného názoru, nicméně téměř všichni studenti mají osobní zkušenost, že jejich rodina je na ně pyšná proto, že na střední škole studují.
Téměř všichni studenti uvádějí, že pokud má romské dítě ve škole problémy, jeho rodiče se snaží situaci nějakým způsobem řešit, většinou tak, že problém konzultují s učitelem. Poměrně častou reakcí romských rodičů dle názorů studentů je také to, že problém řeší doma s dítětem sami, čtvrtina studentů uvádí, že romští rodiče problém řeší přeřazením na jinou školu, sedmina studentů se domnívá, že romští rodiče v takovém případě hledají pomoc u romského poradce. Pouhých čtrnáct procent studentů je toho názoru, že pokud má romské dítě problém ve škole, jeho rodiče to neřeší.
Respondenti tedy mají silné povědomí o nenásilné diskriminaci, především v oblasti služeb a trhu práce, avšak pouze malá část má zkušenost s postihem původce diskriminace. Respondenti by v případě nenásilné diskriminace vedené proti jejich osobě učinili příslušný právní krok, avšak ne všichni mají právní povědomí o této obraně. Navíc nevěří, že by příslušné orgány veřejné správy byly schopny a ochotny pachatele skutečně postihovat. Neshledávají však jako diskriminační přístup Romů ke zdravotní péči, a více než polovina respondentů ani v přístupu učitelů k romským dětem. Z výpovědí studentů však zazněly vzpomínky na xenofobní a rasistické postoje českých spolužáků, jakož i nemožnost romských dětí studovat na středních a vysokých školách z finančních důvodů. Sonda také zpochybnila stereotyp o tom, že pro Romy není vzdělání hodnotou, neboť vyplynulo, že pro romské rodiče je důležité, jaké má jejich dítě známky ve škole, stejně jako skutečnost, zda bude studovat na střední škole. Romští rodiče také podporují vzdělávání svých dětí, neboť pokud se objeví nějaký problém, aktivně se jej pokoušejí řešit.
 
III. Právo romské menšiny na začlenění do společnosti a související otázky
Polovina respondentů by při vybírání zaměstnanců do své firmy nezohledňovala národnostní otázku, tedy zda se jedná o Roma či Čecha. Třetina respondentů by stejně postupovala pokud by si stavěla dům, avšak celá polovina studentů by si postavila dům raději vedle Čecha.
Pokud by naopak studenti hledali práci, jen pětina by upřednostnila pracovat pod vedením Roma, více než polovina by raději pracovala u Čechů.
Téměř tři čtvrtiny studentů se domnívají, že Češi mají více peněz než Romové. Čtvrtina respondentů přičítá tento stav faktu, že Češi snadněji seženou práci, o něco více studentů se domnívá, že Češi se daleko lépe uplatňují ve společnosti a ve vládě, což ovlivňuje chod celé společnosti, včetně práce. Polovina studentů se zároveň domnívá, že Češi mají jiný vztah k práci nežli Romové; často se objevoval názor, že tato odlišnost spočívá především v tom, že Češi mají více pozitivní vztah k práci nebo jsou na ni více zvyklí než Romové.
Téměř všichni respondenti znají Roma, který dosáhl kariéry, přičemž spontánně reagují na pojem kariéry popisem profese. Polovina respondentů znala úspěšného romského právníka, objevovaly se též zmínky o politicích, novinářích, lékařích, policistech, podnikatelích aj.
 
Vnímání politických aspektů inkluze
Téměř polovina studentů se domnívá, že politické zájmy Romů se liší od politických zájmů Čechů, avšak ještě větší skupina nemá na tuto otázku názor. Odlišnost politických zájmů pak první skupina nejčastěji spatřovala v rozdílném společenském postavení Romů a Čechů - Rom musí dokazovat, že je součástí ČR, více jej zajímá sociální otázka, Rom nemá svůj stát, atd.
Jinými slovy řečeno, respondenti si uvědomují, že česká společnost není neutrálním prostředím, ale její struktury jsou definovány dle kultury a potřeb Čechů.
Více než polovina studentů přiznává, že jejich volbu strany v parlamentních volbách by ovlivnil postoj strany, který vyjadřuje k romské otázce, třetinu studentů by naopak tento fakt vůbec nezajímal. Tři čtvrtiny respondentů by při volbě ovlivnil postoj stran k sociálním otázkám, na rozdíl od pětiny studentů, kteří by to nebraly vůbec v potaz.
Povědomí studentů o skutečném začlenění Romů do místní politiky coby členů zastupitelstev je poměrně značné, pouhá čtvrtina studentů nevěděla, zda v jejich obci jsou Romové členy zastupitelstva. Kladně tuto otázku zodpověděla více než třetina studentů, stejný počet tuto otázku zodpověděl záporně.
Většina studentů uvedla, že neví, jakým způsobem vláda konzultuje svou politiku vůči romské menšině, většina též nedokázala určit ideální způsob tvorby politiky vůči Romům, objevovaly se návrhy na umožnění přístupu ke vzdělání, práci, účast vystudovaných Romů v politice, zavedení stejných práv pro Romy jako pro Čechy.
Většina studentů by uvítala, kdyby politika vůči Romům byla tvořena na úrovni světové, evropské, popřípadě na úrovni České republiky. Významně menší část důvěřuje obcím a krajům, co se koncipování politik týče.
Obdobně by studenti upřednostnili, aby byli Romové zastoupeni ve výkonných orgánech Evropské unie, popřípadě České republiky. Z toho lze dovodit větší důvěru v nadnárodní, popřípadě celostátní výkonné orgány, než-li v místní.
Polovina studentů se domnívala, že politické zájmy Romů by lépe dokázaly prosadit romské politické strany než strany české, třetina si tím není jista.
Tři čtvrtiny respondentů se domnívají, že nevládní organizace mohou ovlivňovat celospolečenská dění, o několik méně studentů se domnívá, že romské nevládní organizace ovlivňují situaci romské menšiny v České republice. Polovina respondentů je informována o činnosti nějaké konkrétní romské nevládní organizace, nejčastěji byla jmenována Romská občanská iniciativa (přestože není nevládní organizací), dále Athinganoi, Dženo, Mezinárodní Unie Romů a Společenství Romů na Moravě.
Studenti tedy zastávají názor, že inkluzi Romů do české společnosti budou garantovat spíš orgány nadnárodní anebo na úrovni České republiky, méně důvěřují orgánům samosprávy. Je zajímavé, že podobnou otázku si klade též Ministerstvo vnitra v citovaném výzkumu, kdy zpochybňuje vývoj situace České republiky, která ponechává řešení otázek soužití Romů a většiny na úrovni samospráv, ačkoli ty většinou používají represivní metody.
Sonda též prokázala uvědomění si studentů, že Česká republika není neutrálním státem, ale její fungování reflektuje potřeby většiny; Romové musí prokazovat, že jsou součástí společnosti a jejich prosazování se je tím ztížené. Respondenti také mají povědomí o fungování nevládních organizací, které považují za aktéry celospolečenského dění.
 
IV. Právo na rozvoj menšiny jako celku
Téměř všichni studenti se domnívají, že romská a česká kultura se liší, většina z nich je pak toho názoru, že česká majorita romskou kulturu nezná, přestože by bylo dobré, aby ji poznala. Obdobně téměř všichni studenti (98,5 %) jsou toho názoru, že romské a české zvyky se liší a česká majorita romské zvyky nezná, přestože by bylo dobré, aby je poznala.
Více než polovina respondentů vnímá, že romská kultura je mezi Romy předávána a udržována mezigeneračním přenosem, tedy z rodičů na děti, pětina respondentů vnímá její udržování praktikováním starých zvyků a desetina respondentů uvádí ústní zachovávání kultury. Respondenti na otázku, co dělají sami Romové pro to, aby romská kultura přežila, odpovídali především: pořádání romských zábav a festivalů, předávání této kultury mezi generacemi, udržování jazyka a zvyků. Mezi dalšími, již méně četnými odpověďmi se též objevilo, že romská kultura je udržována zpěvem, zakládáním romských kapel, romskou literární činností a tancem, ještě méně často se objevilo coby způsob udržování romské kultury vystupování v televizi, zakládání škol, zakládání církví, účast v politickém životě.
Většina studentů se domnívá, že český stát podporuje romskou kulturu, zároveň však uvedla, že by měl český stát romskou kulturu podporovat více. Za nejlepší způsob zvýšení podpory považuje třetina respondentů finanční přispívání na nejrůznější akce. O něco méně studentů vznáší požadavek oficiálně podporovat vedle české kultury i kulturu romskou, zhruba desetina studentů by jako optimální způsob shledávala více festivalů a přednášek o Romech.
Ačkoli si tedy - dle odpovědí respondentů - romská kultura do dnešních dnů zachovala znaky lidové kultury, tedy především ústní a osobní předávání, romští studenti vnímají mocný nástroj používaný majoritní kulturou - masmédia. Také rozpoznávají, že přes podporu státu, kterou dává romské kultuře, nedojde k zrovnoprávnění těchto kultur, dokud nebude oficiálně prosazována vedle české kultury i kultura romská.
Téměř všichni studenti se domnívají, že přestože jsou české rodinné zvyky odlišné od romských, znají je, více než polovina z nich uvedla jako zdroj tohoto poznání školu.
 
Shrnutí sondy
Respondenti mají silné povědomí o existenci násilné i nenásilné diskriminace. Nemají však pocit, že by příslušné nápravné mechanismy společnosti byly efektivní a směřovaly ke skutečnému postihu původců takové diskriminace. Respondenti si také uvědomují, že Česká republika není neutrálním státem, ale fungování společnosti je uzpůsobeno podle majority. Z tohoto hlediska silně vnímají odlišnost Romů od většinové populace, a to jak v politickém kontextu (Romové musí prokazovat, že jsou součástí ČR, tíží je i sociální otázky atd.), tak i v kontextu kulturním. Co se týče vlastních možností inkluze, respondenti projevili otevřenost vůči majoritě (domnívají se, že znají českou kulturu, zvyky, jsou ochotni pracovat s Čechy, bydlet vedle nich atd.).
Situaci Romů v roce 2002 na území České republiky lze tedy shrnout tak, že míra jejich začlenění do společnosti je neuspokojivá, což také vede k pokračujícím migračním tendencím. Vzhledem k tomu, že není možné přijmout okamžitě efektivní opatření, která by zajistila zásadní podmínky pro toto začlenění, tedy práci, důstojné bydlení a vzdělání, budou patrně Romové i nadále hledat řešení formou migrace do zemí, které dosáhly větších úspěchů při inkluzi různých etnik v multikulturním uspořádání společnosti. V dlouhodobější perspektivě je však na místě znovu se zamyslet nad existující koncepcí integrace Romů, zejména s ohledem na její nástroje. Jako stěžejní hodnotíme tyto otázky: 
1.	Je vhodné, aby samosprávným orgánům veřejné správy byla ponechána možnost vlastním způsobem upravovat důležité otázky začleňování Romů do společnosti, jakými jsou např. bydlení a vzdělávání, pokud již dnes víme, že mnohé obce mají segregační tendence? 
2.	Je na místě, aby tak zásadní otázka, jakou je začleňování Romů do české společnosti, byla řešena dokumentem politické povahy, bez větší návaznosti na právní nástroje? 
3.	Lze vůbec považovat současnou politiku integrace za existující, pokud ji Romové nepřijmou za "vlastní"? S tím také úzce souvisí otázka legitimity této koncepce, neboť jak vyplývá z analýz migračního klimatu, představitelé veřejné správy disponují téměř nulovými informacemi o romských komunitách. 
Jak totiž plyne z citovaného výzkumu Ministerstva vnitra i ze sondy uskutečněné mezi romskými středoškoláky, situace Romů v České republice nijak nenaznačuje, že zvolená metoda jejich integrace je vhodná. Proto si dovolujeme vládě doporučit, aby se pokusila znovu definovat způsob začlenění Romů do společnosti, přičemž nebude zbytečné podrobit zkoumání praxi cílových zemí, tedy co konkrétně způsobuje, že se "tam" Romové cítí lépe. Nepochybně to nebude pouze ekonomický důvod.
 
1) www.mvcr.cz
2) www.gac.cz
 
Petra Zhřívalová, 
právnička oddělení právních analýz ČHV 
Jiří Kocourek, 
nezávislý sociolog

Svoboda náboženského vyznání

Český helsinský výbor (ČHV) neobdržel od náboženských uskupení, ať registrovaných či neregistrovaných, žádné podněty ve věci uplatňování čl. 15 a 16 Listiny základních práv a svobod, které občanům zaručují právo individuálně nebo společně projevovat své náboženství. ČHV je připraven se takovými podněty zabývat.
ČHV z vlastní iniciativy sledoval dlouhodobou přípravu Zákona o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů. Ve svém prohlášení ocenil přínos tehdy navrhovaného a projednávaného zákona, ale vyslovil stanovisko, že některé jeho části (zejména §§ 5-14) obsahují ustanovení, která ohrožují základní lidská práva. Zákon je konstruován tak, že ignoruje rovnost náboženských právních subjektů před zákonem. V roce 1992 byl navzdory odmítnutí v Senátu PČR a vrácení zákona prezidentem republiky Sněmovnou schválen, a nabyl účinnosti pod číslem 3/2002 Sbírky.
Žadatelé o registraci nebo oprávnění jsou vystaveni libovůli státních úředníků. Posuzuje se totiž mimo jiné jak splňují takzvané kvalitativní předpoklady veřejného působení. Vedle pochopitelných požadavků, aby náboženské subjekty dodržovaly zásady veřejného pořádku, veřejného zdraví, principy lidskosti a snášenlivosti a bezpečnosti občanů, aby neomezovaly práva osob pro jejich národnost, pohlaví, rasu, původ nebo smýšlení, a aby nepodporovaly násilí nebo porušování právních předpisů, se v aktuálním znění § 5 požaduje, aby nevyužívaly "psychický a fyzický nátlak k vytvoření závislosti". Dále je tam řeč o "fyzickém, psychickém a ekonomickém poškozování", o "omezování psychického vývoje nezletilých" a o utajování organizační struktury a vazby na zahraniční složky. Splnění takto nejasně a pružně formulovaných požadavků musí posuzovat experti, o jejichž nezávislosti a nezaujatosti je možno s úspěchem pochybovat. Tato pochybnost je odůvodněna tím, že doposud se odbor církví Ministerstva kultury ČR sice při přípravě zákona obracel na zájmové skupiny, nikdy však na nepředpojaté vědecké pracovníky z oboru religionistiky. Jistou nadějí v případě zneužití riskantních ustanovení poskytují Ústavou od r. 1993 předepsané a teprve v současnosti ustavené správní soudy.
České křesťanské církve, reprezentované Českou biskupskou konferencí a Ekumenickou radou církví ČR, vytkly zákonu v té podobě, jak byl schválen, že "omezuje dosavadní právo církví rozhodovat o svých vnitřních záležitostech a staví je do role organizací podřízených státu, nad kterými se zavádějí mnohá nová administrativní opatření a kontroly". Vyjádřily znepokojení z hrozícího omezování dosavadní svobody, které se dosud těšily. Prohlásily, že návrh zákona nebyl se zástupci církví před předložením do Parlamentu řádně projednán. ČHV toto jejich stanovisko vzal na vědomí a sám bude i tento aspekt v zákoně sledovat.
Zákon je účinný, ale r. 2002 byl předán Ústavnímu soudu, který se vyjádřil shodně s obavami ČHV a zrušil některá ustanovení. Očekává se nové projednání zákona v Parlamentu ČR. Zatím není veřejně známo, co bude podnikat parlament, případně vláda, aby vyhověl nálezu a rozhodnutí Ústavního soudu. Zákon je nadále uplatňován. ČHV bude dále sledovat jeho uplatňování, zejména ve sporných bodech, a také jeho úpravu. Bude též sledovat případné podněty náboženských uskupení, žádajících úspěšně či neúspěšně o registraci, a případy omezování církví a jiných náboženských subjektů státními orgány v rozhodování o jejich vnitřních věcech.
 
Ivan O. Štampach, 
člen předsednictva ČHV 
vysokoškolský pedagog v oboru religionistiky

Multikulturní výchova

Úvodem
Na rozdíl od předchozích let, kdy zprávy popisovaly a analyzovaly situaci v oblasti výchovy k lidským právům, rozhodl se ČHV v roce 2002 monitorovat situaci pouze v oblasti multikulturní výchovy (MKV). Vycházíme při tom z podobného paradigmatu - většina statí v této zprávě se zabývá následky porušování lidských práv, zejména pak různých forem diskriminace skupin i jedinců. Výchova a vzdělávání má vést k odstranění příčin těchto negativních jevů a má tedy velký význam profylaktický (preventivní). Na tomto místě je nutné konstatovat: výbor pro výchovu k lidským právům Rady vlády pro lidská práva, který se touto výchovou má zabývat (mj. i v návaznosti na Dekádu OSN pro výchovu k lidským právům), vyvíjel v roce 2002 jen minimální činnost.
V širším slova smyslu se MKV zabývá nejen vztahy mezi etnicky rozdílnými skupinami ve společnosti, ale i výchovou k respektování a uznání kulturních odlišností všech ohrožených či znevýhodňovaných skupin, jejichž plná práva naše společnost zatím není schopna efektivně zaručit (etnické skupiny, imigranti, děti, senioři, ženy, zdravotně postižení, pacienti, náboženské menšiny, skupiny osob s odlišnou sexuální orientací, vězni aj.). Takový přístup je výhodný, protože dokáže postihnout i případy mnohočetné či kombinované diskriminace (např. jde o nezaměstnané Romky či ženy cizinky, děti s nižší či odlišnou mentální kapacitou, tělesně postižení senioři, nezletilí žadatelé o azyl a dal.). Navíc bývají mechanismy různých druhů diskriminace podobné, a tudíž i výchovně vzdělávací metody se v mnoha ohledech překrývají. Pragmatičnost a potřeba kvalifikovaného uchopení dané problematiky ale vedla ke zúžení předmětu výzkumného zájmu pouze na tu část multikulturní výchovy, která se týká etnických odlišností, s tím, že z poznatků získaných průzkumem bude možné usuzovat i na další oblasti.
V našem pojetí lze tedy MKV definovat jako výchovně vzdělávací přístup, který vychází z respektu a uznání kulturních (zejména etnických, jazykových, náboženských) odlišností, a jenž je zaměřen na všechny členy společnosti, je holistický, inkluzivní a postihuje všechny dimenze a oblasti výchovně vzdělávacího procesu, včetně neformálních intervencí, a to s cílem dosáhnout efektivní rovnosti příležitostí a pokud možno i výsledků 1), podporovat interkulturní komunikaci a kompetenci, překonávat rasismus a diskriminaci ve všech jejich formách.
Z tohoto pojetí vychází i ČHV ve svém monitoringu situace v dané oblasti, zaměřuje se tedy zejména na výchovu majoritní populace, ale i na výchovu a vzdělávání etnických či národních menšin a též cizinců pobývajících na území ČR, jakož i na vztahy mezi jednotlivými skupinami ve výchovně vzdělávacím procesu. Pokusíme se o alespoň částečné zmapování úsilí v této oblasti v uplynulém roce, jak se rozvíjelo na vládní i nevládní úrovni.
Úvodem je potřeba poukázat na jeden paradox: že totiž koncipování i realizace největšího celostátního projektu multikulturní výchovy (aniž by předcházela jakákoliv odborná diskuse na toto téma) byly svěřeny nevládní organizaci, jejímž prvořadým posláním je poskytování humanitární pomoci, a jejíž název je Člověk v tísni 2). Ano, situace v této oblasti se opravdu může jevit jako tísnivá či krizová, tedy vyžadující humanitární intervenci, viz stať o situaci romské menšiny. Bohužel se tím však Ministerstvo školství (MŠMT), které je alespoň formálně pod veřejným dohledem, vyvazuje z tohoto nelehkého úkolu, a velkou část odpovědnosti ponechává na nevládních organizacích. Slibovaná veřejná diskuse na internetovém serveru 3) dané organizace v roce 2002 selhala (z technických důvodů?). Nevládní humanitární organizace se tak pod odborně zpochybnitelným dohledem Rady vlády pro záležitosti romské komunity ujala koordinování velmi náročného projektu, a to včetně mediální kampaně, obsáhlého sociologického výzkumu, analýzy učebnic, školení pedagogů a návrhu nového kurikula 4). Podrobnosti jsou uvedeny níže v popisu projektu Varianty.
 
Vládou iniciované či podporované projekty
V roce 2002 připravila vláda České republiky v pořadí již třetí Kampaň proti rasismu 5), s cílem přispět k předcházení projevů rasismu a diskriminace a k podpoře tolerance osvětou a poznáním. První a veřejnosti nejviditelnější částí kampaně byl happening Music Beats Local Nazi, který uspořádala Člověk v tísni, společnost při ČT, o.p.s. dne 14. září na pražské Štvanici. Cílovou skupinou projektu byli zejména mladí lidé ve věku 14 - 25 let. V rámci akce vystoupilo na pěti pódiích 200 umělců z devíti zemí. Součástí happeningu byl i Nazi-info stan, ve kterém byla umístěna výstava zaměřená na problémy xenofobie, rasismu, antisemitismu a imigrace (další velmi podnětná a profesionálně zpracovaná výstava s tematikou neonacismu se konala poblíž). V Nazi-info stanu se konaly diskusní workshopy, jejichž tématem byla imigrace do ČR, neonacismus, antisemitismus a romská ghetta, zároveň zde byly promítány dokumentární, animované i hrané filmy zaměřené na problematiku rasismu a neonacismu 6).
V návaznosti na vládní Projekt tolerance z roku 2000 probíhaly v roce 2002 i další vzdělávací aktivity, jež přímo souvisejí s multikulturní či antirasistickou výchovou. Jednalo se např. o projekt Společná jízda (jaro a podzim 2002), dříve probíhal pod názvem Jízda, a byl organizován Společností tolerance 7) a zaměřen na středoškolskou mládež. Základem projektu je práce multietnických lektorských týmů, které navštěvují střední školy, a formou diskusí či psychosociálních her se snaží přivést mladé lidi k zamyšlení nad negativní podstatou rasismu. V roce 2002 poprvé byla roadshow Společná jízda obohacena o stále aktuálnější tematiku uprchlíků a migrace. Čtyřčlenné posádky, které prošly speciálním školením na krizové vyjednávání a komunikaci, tvoří vždy jeden romský lektor, zahraniční student, český student a uprchlík. Součástí Společné jízdy byl také průzkum postojů středoškolských studentů k otázkám multikulturality, který pro Společnost tolerance, o.p.s. provádí Gallupův ústav pro výzkum veřejného mínění.
Součástí kampaně proti rasismu se v roce 2002 stal projekt Rozmanitost do knihoven. Knihy pojednávající o multikulturních tématech a menšinách byly zdarma rozeslány knihovnám po celé ČR. Následná komunikační kampaň měla pak za cíl přivést do knihoven čtenáře různých věkových vrstev a vzbudit v nich zájem o tyto tituly. Organizátory projektu byly Multikulturní centrum Praha a Mládež pro interkulturní porozumění 8).
Nejvýznamnějším projektem v oblasti multikulturního vzdělávání byl však program Varianty 9), jehož první fáze probíhala již od ledna 2001 do června 2002 a byla zaměřená na čtyři oblasti: na interkulturní vzdělávání, vzdělávání romských pedagogických asistentů a streetworkerů, mediální kampaň se sloganem "Be kind to your local nazi", a výzkum interetnických vztahů. V červnu 2002 byla vydána příručka nejen pro středoškolské pedagogy s názvem Interkulturní vzdělávání 10). V rámci projektu Interkulturní vzdělávání byla připravena i kapitola do rámcového vzdělávacího programu pro základní vzdělávání 11), která by měla být součástí nové školské legislativy, dále byla provedena analýza učebnic a vyškolena řada učitelů. Druhá fáze programu Varianty (od září 2002), která je financovaná z prostředků Equal, se už zaměřuje pouze 
Počátkem roku 2002 schválila vláda Koncepci romské integrace 12), která vymezuje multikulturní vzdělávání jako "především seznámení s jinými kulturami a získání informací o nich", a multikulturní výchovu jako "výchovu směřující ke změně postojů od tradičního etnocentrismu k tolerantnímu vnímání kulturních odlišností" 13). Domníváme se, že taková definice není dostačující, protože vůbec neimplikuje prevenci proti tzv. nenásilné, systémové či nezáměrné diskriminaci. Odkazuji zde na stať o situaci romské menšiny v této Zprávě. Koncepce romské integrace zmiňuje jako významný projekt Phare 1999 pod názvem Zlepšování vztahu mezi českou a romskou komunitou, realizovaný o.p.s. Člověk v tísni pod názvem Varianty, podle zadání a pod dohledem Meziresortní komise, později Rady vlády pro záležitosti romské komunity (viz výše). Na něj pak v roce 2002 navázal program Phare 2000, jehož zprostředkovatelem je Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy, a jehož cílem je "vytvořit nové multikulturní výukové programy pro všechny typy škol, od základních po vysoké", včetně odpovídající přípravy učitelů. V rámci tohoto programu byl v roce 2002 zahájen projekt "Reforma multikulturního vzdělávání/ Romská integrace", koordinovaný německou organizací ve spolupráci s českými partnery a týmem expertů ze zahraničí.
Vládní Zpráva o situaci národnostních menšin v České republice za rok 2001 14) nezmiňuje problematiku multikulturního vzdělávání. Jediný odkaz na multikulturní akce je v kapitole podpory kulturních aktivit, část multietnické aktivity (5.3), kde jsou popsány čtyří folklorní festivaly včetně účinkujících souborů.
V lednu 2003 vláda schválila Zásady politiky vlády České republiky v oblasti migrace cizinců, vypracované odborem azylové a migrační politiky Ministerstva vnitra 15). Dokument předpokládá spolupráci všech resortů, včetně MŠMT. Pevně tedy věříme, že dokument bude reflektován i pracovníky resortu školství.
 
Resort školství
Při zadání slova multikulturní do vyhledávače na webovských stránkách MŠMT se objeví pouze tři odkazy 16), všechny poukazující na program Podpora vzdělávání v jazycích národnostních menšin a multikulturní výchovy v roce 2003. Jde o dispozice jak postupovat při žádosti o grant, dále informace o výběrovém dotačním řízení MŠMT na projekty v daném programu, a konečně i přehledný seznam schválených projektů v roce 2000. Další, avšak rozsahem velmi omezené, informace o multikulturním vzdělávání pak je možné získat v dokumentu Strategie pro zlepšení situace vzdělávání romských dětí, kap 3.8. Výchova k toleranci 17).
V rámci programu Podpory rozvoje vzdělávacích aktivit podporuje MŠMT např. i vysokoškolský kurs Principy multikulturní tolerance.
V roce 2002 byla zveřejněna zpráva České školní inspekce (ČŠI) o Monitorování situace ve vzdělávání cizinců v základních a středních školách v ČR 18). Inspekce sledovala např. začlenění multikulturní výchovy do dokumentů školy/zařízení, např. do školního řádu (bylo zaznamenáno pouze u 25 % sledovaných škol/zařízení), dále uplatňování multikulturní výchovy v praxi (uvedeno v 75 %), a zaznamenávala i konkrétní příklady uplatňování multikulturní výchovy (tak jak byly prezentovány v 59 % škol/zařízení). Zpráva konstatuje, že "Četné uváděné konkretizace forem multikulturní výchovy však svědčí o ne zcela jednoznačném pochopení podstaty multikulturní výchovy". Podle výpovědí ze záznamových listů se multikulturní výchova projevuje především v individuální pomoci žákům (doučování, žákovské patronáty) a zaměřením aktivit pro využití volného času. Realizaci pravidel multikulturní výchovy ´v běžném sociálním režimu´ uvádí sice až jedna čtvrtina škol, avšak výpovědi pracovníků škol jsou následující: "Žáci jsou neproblémovými žáky v třídních kolektivech", "Mezi žáky jsou normální vztahy", "Normální vztahy, uplatňované bez rozdílu podle školního řádu", nebo "Výchova k rasové snášenlivosti", či "Cizinci nejsou rušivým elementem" aj. Multikulturalismus je tedy často vymezován jako absence problému. Zpráva uvádí, že "Jen u malé části škol a dalších zařízení je zřejmé pochopení principů multikulturní výchovy (příklad zápisu:" Učitelé vedou žáky k toleranci, k chápání odlišných kultur a k poznávání odlišností") a dále - dle zprávy -" Využívání přítomnosti cizinců ve výuce dějepisu, hudební výchovy, občanské nauky, filosofie i v rámci běžného života školy k seznamování se s cizími kulturami uvádí pouze 17 škol a dalších zařízení" 19). Z těchto zjištění lze tedy odvozovat, "že skutečná multikulturní výchova je v českém školství dosud málo v praxi uplatňována". Zpráva oprávněně konstatuje, že "Je tedy zcela nedostatečně vnímán ten fakt, že nejde pouze o toleranci k jiné kultuře, k jinému etniku, že cílem není asimilace, nýbrž integrace cizinců, a tím i obohacení vlastní kultury, a také to, aby se malí a mladí cizinci cítili v českých školách dobře."
V souladu s ostatními zjištěními zpráva rovněž uvádí, že zvláštní vzdělávací postup pro cizince nerealizuje žádná ze sledovaných škol/zařízení 20).
Důležitým dokumentem pro pracovníky školství je Soubor pedagogicko - organizačních informací pro základní školy, střední školy, speciální školy, vyšší odborné školy a školská zařízení na školní rok 2002/2003 (č.j. 13597/2002-20) 21). Tento soubor pedagogicko-organizačních informací má metodický charakter, resp. není právně závazný, a platné právní předpisy mají přednost před informacemi zveřejněnými v tomto materiálu (pokud se v průběhu školního roku změní školské předpisy, pozbývají zřejmě dotyčné pasáže "Souboru" platnosti). Multikulturní výchovou a národnostním školstvím se zabývá kapitola 5, která poskytuje praktické informace o možnostech využívání programů nestátních organizací (viz níže), avšak v oblasti metodické zavání povrchností a formalismem: "Klíčové místo ve výchově k pozitivnímu postoji k minoritám a k lidem různých národností, náboženství a kultur má škola. Výchova žáků k toleranci v praktickém životě je zařazena v programech dalšího vzdělávání učitelů" atp.
Užitečné je upozornění na možnost získání komplexních informací o holocaustu Romů a Židů. Odborné semináře "Jak učit o holocaustu" organizují Vzdělávací středisko Památníku Terezín a Vzdělávací a kulturní středisko Židovského muzea v Praze, jež pořádá odborné semináře a rozvíjí skvělý poznávací a dokumentační projekt pro žáky ZŠ a SŠ "Zmizelí sousedé" 22). Dále dokument doporučuje akcentovat téma česko-německých vztahů (včetně objektivních informací o odsunu sudetských Němců), poznávat kulturu, jazyk a každodenní život dalších národností a etnik žijících v ČR. Žáci by též měli být dostatečným způsobem informováni o současných extremistických skupinách mládeže, dokument zmiňuje tzv. "pravicový a levicový extremismus" (sic! 23)). Všem školám se pak doporučuje využívat v dostatečné míře nabízené programy orientované na prevenci konfliktů, příslušné metodické materiály a odborné publikace (kterými jsou školy údajně průběžně vybavovány), a dále: "Pokud se ve větší míře objeví v určité lokalitě nárůst xenofobie, extremismu a rasismu, budou pedagogové dostatečně a aktuálně informováni pověřenými odbornými lektory jak o problematických skupinách, tak i o specifice kultury - menšiny či etnika, vůči které vznikla v dané lokalitě xenofobie (sic)".
Porovnáme-li zprávu ČŠI s formulacemi vyskytujícími se ve výše zmiňovaném metodickém dokumentu, pak je zřejmé, že výsledky šetření odpovídají slabé úrovni pokynů ze strany MŠMT a jemu podřízených institucí.
 
Nevládní projekty
Významnými organizacemi působícími v oblasti multikulturní výchovy včetně školení pedagogů je již zmíněné Multikulturní centrum a dále např. Partners Czech (České centrum pro vyjednávání a řešení konfliktů 24). Důležitým počinem byla v roce 2002 i konference s tematikou výuky o etnických, náboženských a lingvistických menšinách, připravená Asociací učitelů dějepisu ČR ve spolupráci s mezinárodní organizací Euroclio, jež sdružuje evropské asociace učitelů dějepisu 25). Přehled projektů financovaných z prostředků EU v rámci programu Socrates - Comenius, mezikulturní vzdělávání, je uveden na www.socrates.cz 26). Jediným projektem schváleným a zahájeným v roce 2002 je projekt INTER- Praktický průvodce pro implementaci interkulturního vzdělávání, na kterém spolupracuje české občanské sdružení Globea 27). Ostatní projekty probíhají déle.
Důležitým přínosem pro MKV byl další ročník filmového festivalu o.p.s. Člověk v tísni s názvem Jeden svět, zahrnující velký počet filmů s humanitární problematikou. Tento festival dále pokračuje ve školách, přičemž promítání filmů je spojeno s besedami o nich.
Stále větší množství projektů nevládních organizací se věnuje zlepšení podmínek vzdělávání romských dětí. Touto problematikou se zabýval časopis ČHV Lidská práva, do kterého přispělo několik autorek a autorů věnujících se této problematice. V posledním čísle (4/2002) obohatila tuto diskusi vynikajícím a pro učitele inspirujícím článkem pracovnice Muzea romské kuktury v Brně, Jana Horváthová.
 
Závěry
Z výše uvedeného přehledu aktivit, dokumentů a informačních zdrojů je zjevné velké množství projektů a organizací působících v oblasti multikulturního vzdělávání, a to zejména díky značnému objemu finančních prostředků (zejména z programů Phare a dalších zahraničních zdrojů). Vláda deklaruje podporu dané oblasti. I přes snahu překonat roztříštěnost projektů a podpořit spolupráci mezi jednotlivými subjekty je však zřejmé, že právě spolupráce a výměna zkušeností mezi jednotlivými aktéry zůstává závažným problémem. Aktivisté z neziskových organizací tak mnohdy objevují již objevené, a zároveň narážejí na skepsi učitelů, zapříčiněnou mj. i velmi neuspokojivou situací ve školství, jeho podfinancováním, resp. neefektivním vynakládáním již tak malého objemu prostředků, jenž je - v rozporu s programovým prohlášením vlády - resortu školství poskytován. S tím pak souvisí neochota věnovat se zdánlivě okrajovým, nadstandardním či méně důležitým oblastem (jak bývá multikulturní výchova často vnímána) a též nacházet účinnější výchovné a vzdělávací postupy (práce s filmem, divadlem, hudbou, tancem a krásnou literaturou, aktivizující programy aj.).
Dokladem rozporu mezi cíli (školskou politikou) a praxí jsou i závěry České školní inspekce, která m.j. poukazuje na nedostatečné pochopení obsahu multikulturní výchovy (i multikulturalismu vůbec), jež bývá chápána i jako pouhá absence problému s cizinci, nebo jako tvrzení, že cizinci jsou "normální" 28). Tento problém by měl být řešen překonáváním povrchnosti a formálnosti mnohých aktivit, projektů, dokumentů a důslednou snahou o co nejkomplexnější vymezení obsahu i forem multikulturní výchovy, vycházejícího ze zkoumání a poznávání příčin, forem a různých variant rasismu. Zejména zkušenosti ze zahraničí upozorňují na to, že tak jako se antirasistická výchova neobejde bez pochopení a aplikace multikulturních principů, tak i multikulturní výchova musí vycházet z antirasistického paradigmatu 29). Tato oblast je velmi důležitá, neboť se už i v České republice začínají vyskytovat případy, kdy se pod rouškou "vědeckého" přístupu a snahy o pochopení rozdílnosti mezi "rasami" a s cílem tolerantního soužití šíří otevřeně rasistické teorie a názory 30).
I přes výše zmíněné nedostatky se situace v oblasti multikulturní výchovy v ČR rok od roku zlepšuje. Značný vliv mají projekty nevládních neziskových organizací, ale i finanční podpora zahraničních organizací a agentur, zejména pak vliv EU. Velký posun pozitivním směrem je zjevný zejména v činnosti České školní inspekce, jež jako první kvalifikovaným způsobem upozorňuje na problematické chápání pojmů i navazující praxe.
 
1) Formálně deklarovaná rovnost příležitostí nejenže často nepostačuje ke skutečnému zajištění rovného přístupu ke vzdělávání, ale někdy dokonce vede i k tzv. obviňování oběti (blaming the victim), kdy poskytovatelé služeb tvrdí, že i přes rovnost přístupu se např. romským dětem ve školách nedaří. Je totiž žádoucí nejen vyrovnávat výchozí podmínky tak, aby mohly všechny děti začít na stejné startovací čáře, ale aby též dosáhly daných pedagogických cílů, např. stejných (minimálních) kompetencí v oblasti matematiky či cizích jazyků. Neznamená to, že chceme, aby všechny děti dosahovaly stejných výsledků. Nadaným dětem, a to i z řad dříve znevýhodněných skupin, musí být umožněno, aby svůj talent a potenciál plně rozvinuly. Základní učivo tudíž musí být nejen přístupné, ale i zvládnuto všemi dětmi. Nutnost dorovnání handicapu romských dětí srozumitelně vysvětluje např. Jana Horváthová v časopise ČHV Lidská práva 4/2002.
2) Plným názvem Člověk v tísni, společnost při ČT, o.p.s., původně nadace založená Lidovými novinami.
3) www.varianty.cz (další informace viz níže)
4) Rámcový vzdělávací program, viz níže, pozn. č. 11
5) První vládní kampaň proti rasismu pod názvem Projekt tolerance vlády ČR proběhla 2. 12. 1999 - 30. 6. 2000. V roce 2002 trvala kampaň od poloviny září do poloviny prosince. Náklady byly téměř 6 mil. Kč.
6) Více informací o projektu Music Beats Local Nazi, včetně programu diskusních bloků a filmů, je k dispozici na http://www.panackove.cz
7) www.spolecnost-tolerance.cz. Projekt Společná jízda byl financován vládou Nizozemského království, jeho podzimní část pak vládou ČR v rámci Kampaně proti rasismu.
8) Informace o činnosti těchto organizací jsou k dispozici na http://www.mkc.cz a http://www.osmip.cz. Více informací o projektu Rozmanitost do knihoven najdete na www.lidectete.cz.
9) Jedná se o program financovaný v rámci projektu Phare 1999, a to pod názvem Zlepšování vztahu mezi českou a romskou komunitou, realizovaný o.p.s. Člověk v tísni (podle zadání a pod dohledem Meziresortní komise, nyní Rady vlády pro záležitosti romské komunity). Bližší informace viz www.varianty.cz.
10) V prosinci vyšla i na CD ROM. Publikace je i přes četné chyby ojedinělým materiálem v dané oblasti.
11) Rámcový vzdělávací program je dokumentem neveřejným! Jeho první verze z března 2001 je přesto stále k dispozici na internetu a obsahuje celkem nezávadnou, ale též nepříliš přínosnou kapitolu Interkulturní vzdělávání. V roce 2002 byl program přepracován (kapitola o interkulturnim vzdělávání se zkrátila, aniž by se zlepšil její obsah) a od září 2002 je rozpracováván na 54 základních školách; viz pracovní verze pro potřeby pilotních škol z června 2002.
12) Usnesení vlády ČR ze dne 23. ledna 2002 č. 87
13) Vymezení pokračuje větou: V podmínkách České republiky jde zejména o poznání a přijetí multietnického dědictví českých zemí, seznámení s dnešními etnickými menšinami a přípravu na kulturní rozmanitost, která bude provázet vstup do Evropské unie. Viz kap. 6.2.1.
14) Usnesení vlády ČR ze dne 12. června 2002 č. 600 ke Zprávě o situaci národnostních menšin v České republice za rok 2001, http://wtd.vlada.cz/files/rvk/rnm/zprava_mensiny_2001_en.pdf.
15) usnesení vlády ČR č. 55 ze dne 13. ledna 2003, viz: www.vlada.cz/1250/vyhledavani/vyhledavani_usnes.htm
16) Vyhledávání bylo opakovaně prováděno v prosinci 2002 a lednu 2003.
17) www.msmt.cz. Při zadání klíčového slova interkulturní či mezikulturní je pak vyhledavačem oznámen počet záznamů: 0
18) Zpráva o výsledcích monitorování dané problematiky z října 2001 je k dispozici na http://www.csicr.cz/frameset.html.
19) ČŠI provedla inspekce v 1385 školách/zařízeních. V rámci těchto inspekcí bylo zjištěno 200 škol/zařízení, které poskytovaly vzdělávání cizincům. Z tohoto počtu škol/zařízení 2 základní školy vzdělávají děti z pobytových středisek pro uprchlíky azylových zařízení Ministerstva vnitra ČR (ZŠ Seč a ZŠ Havířov-Město). Všechny další údaje v textu se vztahují k uvedenému počtu škol/zařízení vzdělávajících cizince (200 škol/zařízení) a k uvedenému období (únor až červen 2001).
20) a to ani jediná vyšší odborná škola, v níž bylo zjištěno vzdělávání cizinců a celkový nejvyšší počet cizinců v jedné škole/zařízení (49 žáků).
21) viz http://www.csicr.cz/HTML/iz.html. Daný dokument byl získán vyhledávačem na stránkách Ústavu pro informace ve vzdělávání.
22) O tomto projektu - viz článek Projekt Zmizelí sousedé v časopisu ČHV Lidská práva 4/2002, je na internetu http://www.helcom.cz. Jinak lze se o něm informovat na http://www.zmizeli.sousede.cz.
23) Je zjevné, že i přes značnou kritiku metodického materiálu MŠMT z r. 1998 (který na jedné dvoustraně podával přehled rasistických, resp. pravicových a antirasistických, resp. levicových symbolů, a stavěl tak jejich společenskou nebezpečnost na stejnou úroveň), se zodpovědným pracovníkům stále nedaří pochopit, že i přes společenskou nebezpečnost levicového extremismu zejména v arabských zemích není možné srovnávat levicový a pravicový extremismus právě v oblasti boje proti rasismu v ČR, neboť tzv. levicoví extremisté v ČR jsou charakterističtí zjevnými antifašistickými a antirasistickými postoji. Viz též publikace ČHV o extremismu.
24) www.pdc-cz.cz. Jedná se např. o projekty "Právo pro každý den" a "Od konfliktu k toleranci".
25) Rich and Varied Diversity. The Learning and Teaching about Ethnic, Religious and Linguistic Minorities in History, Prague, Czech Republic, March 12-17, 2002; http://www.eurocliohistory.org/index.htm
26) v podsekci Comenius 2.1. schválené projekty
27) www.tolerance.cz
28) V anglicky psané literatuře je tento přístup, tzv. colour-blind approach, kriticky analyzován s tím, že je zdůrazňována potřeba odlišnost nejen respektovat, ale i pokládat ji za pozitivní, obohacující faktor. Přístup ČŠI dokazuje, že se i situace v ČR mění postupně k lepšímu.
29) Viz např. May, Stephen (1999): Critical Multiculturalism. Rethinking Multicultural and Antiracist Education, London-Philadelphia: Falmer Press, nebo Kincheloe, Joe and Steinberg, Shirley (1997) Changing Multiculturalism. Changing Education Series, Buckingham and Philadelphia: Open University Press.
30) Počátkem roku 2003 vyšla například kniha Petra Bakaláře Tabu v sociálních vědách, která je - podle mnohých -exemplární ukázkou možného zneužití vědy pro šíření rasismu a antisemitismu (viz např. článek Sporná kniha o lidských rasách budí odpor v deníku MF Dnes, 12. února 2003, str. 1, a nebo kritickou recenzi Tomáše Kamína nazvanou Bakalářova rasistická tabu, Lidové noviny, 15. února 2003, str. 15).
 
Laura Laubeová, 
působí na Fakultě sociálních věd UK, 
členka předsednictva ČHV

Problematika azylu a postavení cizinců

Zásadní skutečností, ovlivňující v uplynulém roce postavení cizinců na území České republiky, byla novela zákona o azylu (zákon č. 2/2002 Sb., kterým se mění zákon č. 325/1999 Sb., o azylu a o změně zákona č. 283/1991, o Policii ČR, ve znění pozdějších předpisů, dále jen novela azylového zákona), účinná od 1. 2. 2002, která zavedla výrazně restriktivní právní úpravu azylové politiky.
Ve stručnosti shrňme nejdůležitější změny. Především došlo k omezení možnosti podání opakované žádosti o azyl. Opakovanou žádost o azyl je obecně možné podávat až po uplynutí dvouleté lhůty od okamžiku pravomocně skončeného původního řízení, s tím, že lze v závažných případech požádat o udělení výjimky. Další změnou bylo radikální zpřísnění tzv. institutu třetí bezpečné země, kdy nově je za bezpečnou zemi považována i ta země, kterou žadatel na své cestě do ČR pouze projížděl. Jinými slovy, přišel-li žadatel na naše území přes tuto tzv. třetí bezpečnou zemi, je to důvodem pro zamítnutí jeho žádosti jakožto zjevně nedůvodné ve zrychleném řízení, neprokáže-li, že v jeho případě se o bezpečnou zemi nejedná. Mimo to vůbec došlo k podstatnému rozšíření důvodů, pro něž lze žádost zamítnout jakožto zjevně nedůvodnou v již zmíněném zrychleném řízení, kdy rozhodnutí správního orgánu musí být vydáno do 30 dnů od zahájení řízení a odmítnutý žadatel má pouze sedmidenní, nikoli patnáctidenní lhůtu na podání opravného prostředku (tak jak je tomu u ostatních žádostí). Došlo také k rozšíření důvodů pro zastavení řízení, nově lze - mimo jiné - zastavit řízení, pokud se žadatel pokusí o přechod státní hranice. Dále byly ztíženy podmínky pro sloučení rodiny a byl odstraněn dříve potřebný souhlas cizince s použitím jiného než jeho mateřského jazyka při řízení o azylu. Za významnou změnu je třeba označit zavedení soudního přezkumu správních rozhodnutí. Zavedení této změny provázely bouřlivé diskuse, týkající se - mimo jiné - způsobu naplnění původního požadavku na nezávislost druhé instance v řízení. Další výrazná změna se týkala drastického omezení možnosti žadatele získat finanční příspěvek a odejít z pobytového střediska MV, přičemž toto omezení je kombinováno s absolutním zákazem práce žadatele po dobu 12 měsíců (poté může požádat o pracovní povolení v souvislosti s konkrétním pracovním místem), který je vyjádřen v novele zákona o zaměstnanosti, jež provází novelu zákona o azylu. Novela azylového zákona obsahuje kromě již zmíněného celou řadu dalších změn a nových opatření.
Až na několik výjimek se nepotvrdily naše původní obavy ze zavedeného zpřísnění institutu tzv. třetí bezpečné země, respektive ze zneužití tohoto ustanovení správním orgánem proti valné většině žadatelů. Toto opatření se dotýká výrazněji cizinců přicházejících na naše území především z Ukrajiny a Moldávie, za bezpečnou zemi je v této souvislosti označováno Polsko a Slovensko.
Za kladný lze označit přístup správního orgánu k otázce opakovaných žádostí o azyl, podaných výjimečně v kratší než dvouroční lhůtě. Ve všech námi monitorovaných závažných případech (př. dodatečné důkazy o odsouzení v nepřítomnosti apod.) bylo žádostem o výjimku vyhověno a osoby byly přijaty opakovaně do azylové procedury.
Problematické momenty, které jsme vysledovali, se týkaly jak daného znění zákona, tak především jeho výkladu, respektive širokých hranic správního uvážení, které jsou novelou zakotveny.
Kriticky lze hodnotit především fungování tzv. detenčních zařízení. Cizinci v nich mohou být ze zákona umístěni po dobu maximálně 180 dnů, přičemž dříve byli po podání žádosti o azyl z těchto zařízení propuštěni. Nyní, po novele, zůstávají umístěni v těchto zařízeních i po podání žádosti o azyl. Azylové řízení je však ve většině případů mnohem delší. Vzhledem k tomu, že po celou dobu trvání azylového řízení nemohou být tito cizinci-žadatelé vyhoštěni z našeho území, zůstává otázkou, zda je jejich zajištění v těchto zařízeních nezbytné, jelikož po uplynutí výše uvedených 180 dnů bude třeba stejně přistoupit k jejich propuštění.
V této souvislosti je zapotřebí se dotknout alarmující skutečnosti, a sice umisťování nezletilých žadatelů v těchto detenčních zařízeních, a to jak těch, kteří žádají o azyl společně s rodiči, tak nezletilých žadatelů bez doprovodu. Tato zařízení nejsou nikterak na pobyt nezletilých dětí uzpůsobena. Pobyt nezletilých žadatelů byl tedy při dodržování veškeré objektivity z naší strany hodnocen velice kriticky. Nezletilí žadatelé bez doprovodu zákonného zástupce by se v těchto zařízeních neměli ocitnout vůbec (nutno podotknout, že v průběhu roku se situace zlepšila), u ostatních nezletilých by rozhodně neměla být využívána maximální, zákonem povolená lhůta 180 dnů či její většina, což však v současné době rozhodně neodpovídá realitě. Práva dítěte byla v těchto případech výrazně ohrožena. Zájmy dítěte by měly hrát prvořadou roli, což je koneckonců zakotveno i v Úmluvě o právech dítěte, jež je pro ČR závazná.
Na situaci v detenčních zařízeních opakovaně poukazovala kancelář Veřejného ochránce lidských práv. Touto problematikou se, mimo jiné, zabýval i Výbor pro zabránění mučení a nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestu Rady vlády ČR pro lidská práva.
Nově bylo zavedeno přijímací středisko v tranzitním prostoru mezinárodního letiště Praha - Ruzyň. Především zpočátku byl problémem nedostatek informací a obtížný přístup nevládních organizací k žadatelům, kteří zde mohou být drženi, při splnění všech zákonných podmínek, až po dobu 42 dnů. Tyto problémy však byly v průběhu roku téměř odstraněny.
Došlo ke změnám ve vyplácení finančních příspěvků - tyto jsou nově vypláceny maximálně na tři měsíce, a to i u těch osob, které požádaly do 1. 1. 2002. Na přiznání finančního příspěvku není právní nárok, nicméně ti, kteří veškeré náležitosti pro jeho přiznání splnili ještě před novelizací azylového zákona a s udělením finančního příspěvku v dobré víře počítali, se tím dostali do velice obtížné situace. Žadatelé čekali na vyřízení žádostí často mnoho měsíců. Monitorujeme mnoho případů zadlužených rodin, které si peníze na úhradu pobytu v soukromí půjčovaly s tím, že finanční obnos splatí po přiznání příspěvku. Všechny žádosti, tedy i ty podané před novelizací, jsou však vyřizovány dle nové právní úpravy, tj. maximálně je finanční příspěvek přiznán na tři měsíce. Stížnosti na tento postup byly a jsou vesměs bezvýsledné.
Nastaly také změny v systému poskytování zdravotní péče. Nově mohli žadatelé navštěvovat pouze zařízení, jež mají uzavřenou smlouvu s ministerstvem vnitra. V některých regionech, především v Praze, tak docházelo ke katastrofální situaci. Alarmující byl zejména naprostý nedostatek lékařů v poměru k počtu žadatelů, u některých specializovaných lékařů, a to především zubařů a gynekologů, nelze vůbec hovořit o zajištění poskytování lékařských služeb. Výsledkem je jednoznačně ztížený přístup ke zdravotní péči, časté jsou apelace na odpovědné pracovníky Správy uprchlických zařízení.
Byl zaveden přísnější způsob přihlašování k pobytu v soukromí. Cizinecká policie zvolila velice restriktivní výklad nových pravidel... Každých 6 měsíců požaduje nové čestné prohlášení majitele bytu i u těch osob, kteří adresu nezměnili a původní čestné prohlášení je stále platné. Tuto skutečnost se žadatelé dozvídají zpravidla až při prodlužování víza, které jim samozřejmě policie neprodlouží do té doby, než dodají požadované prohlášení... Majitelé objektů samozřejmě nemohou pochopit, proč by měli vydávat nová čestná prohlášení, mnohdy podezírají žadatele z nekalého jednání, jindy požadují nesjednanou finanční odměnu, vědouce si svého vlivu. Mezitím obvykle končí platnost víza původního, na což policie reaguje jak udílením pokut (!), tak poučením žadatele, že se musí vrátit do pobytového střediska a celý proces povolování odchodu do soukromí začít znovu... Skutečně se v mnoha případech jedná o zjevnou svévůli ze strany pracovníků cizinecké policie.
Problémy popsané v předchozím odstavci se pak zákonitě odrazily i při doručování výzev k pohovoru, respektive při doručování rozhodnutí o udělení či neudělení azylu či rozhodnutí o zastavení řízení. Komplikace související s přihlašováním k pobytu měly mnohdy za následek to, že důležité písemnosti, určené žadatelům, týkající se azylového řízení, se k těmto adresátům nedostaly buď vůbec, anebo se značným zpožděním, a oni tak na ně nemohli reagovat.
Problémem zůstávaly i lhůty pro meritorní vyřízení žádostí. Co se týče soudního přezkumu nepravomocných rozhodnutí, v zásadě platí totéž, tj. dlouhé lhůty pro vyřízení. Hodnocení způsobu rozhodování Vrchního soudu si netroufáme předestřít, jednak pro naši absenci zpětné vazby, dále s ohledem na již zmíněnou délku soudního řízení v kombinaci s relativně krátkým obdobím účinnosti novely zákona o azylu, a také v souvislosti s připravovanými změnami v této oblasti (přesunutí agendy na krajské soudy).
Konečně je potřeba zmínit problémy, se kterými se žadatelé o azyl potýkají v jiných oblastech. Nejčastěji jde o kladení překážek pro uzavření manželství, uzavírání pracovních povolení apod. Společným jmenovatelem těchto obtíží je neznalost zákona ze strany státních orgánů, a v důsledku toho i nesprávné poučení žadatele o jeho možnostech a právech.
Pro úplnost je třeba dodat, že žadatelé poměrně často využívali svého zákonného práva a obraceli se na kancelář Veřejného ochránce lidských práv. Stěžovali si například na problémy, související právě s uzavíráním manželství či na systém vyplácení finančních příspěvků. Mnohé stížnosti byly posléze shledány jako oprávněné a kancelář Veřejného ochránce lidských práv intervenovala ve prospěch těchto stěžovatelů z řad cizinců.
Zastánci zpřísňujícího pojetí ochrany poskytované Českou republikou, jejichž snahy dostaly reálnou podobu v novele zákona o azylu, mohou být spokojeni. Cíle se podařilo dosáhnout, klesl počet žadatelů o udělení azylu, a s tím nepochybně i počet těch, kteří azylovou proceduru zneužívali.
Na straně druhé došlo k výraznému snížení práv žadatelů o udělení azylu, respektive k reálnému znemožnění jejich obrany v případech svévolného jednání představitelů státních orgánů. Na vině je jednoznačně rozšíření hranic a případů správního uvážení. Nelze říci, že by odpovědné osoby překračovaly zákon, nicméně v rámci možností vždy volí ta nejvíce restriktivní opatření, čímž dochází ke zhoršení postavení této skupiny cizinců.
Co se týče situace cizinců, pobývajících na našem území dle zákona č. 326/1999 Sb., (dále jen zákon o pobytu cizinců), došlo k mírnému zlepšení ve srovnání s minulými roky. Lze vysledovat, že problematice integrace cizinců, respektive jejímu řešení, je věnována vzrůstající pozornost, jež si tato oblast bezesporu zaslouží. Na nové koncepci integrace cizinců se podílejí jak vládní, tak i nevládní subjekty. Projekty nevládních organizací prostřednictvím ministerstva kultury, které umožňují prezentaci minorit a jejich kulturních přínosů pro Českou republiku, jen zvyšují úsilí směřující k překonání stále přítomné xenofobie.
Zákon o pobytu cizinců byl v uplynulém roce opět novelizován (tzv. euronovela). V současné době probíhají práce na jeho další změně, respektive na vyčlenění části týkající se dočasné ochrany. Dočasná ochrana tak bude upravena samostatným zákonem.
Přetrvávají problémy v přístupu pracovníků státních orgánů k těmto cizincům. Tam, kde zákon nechává prostor pro správní uvážení, jsou žádosti cizinců často vyřizovány v jejich neprospěch.
 
Mgr. Pavla Burdová-Hradečná, 
právnička Poradny pro uprchlíky při ČHV

Policie a lidská práva

Směřování policie
Důvěra občanů v policii se plně stabilizovala na úrovni dosažené v předešlých dvou letech, tj. v rozmezí 55 až 60%, což v porovnání s ostatními státními orgány představuje relativně vysoké číslo. Současně však byly opět zaznamenány četné stížnosti občanů na nečinnost, neodpovídající či přímo nezákonné jednání konkrétních příslušníků Policie ČR.
Nadále přetrvával nevýrazný posun směrem ke standardům Evropské unie, o těžko omluvitelné stagnaci (trvající již několik let) lze hovořit zvláště pokud jde o platný a žádoucí stav tzv. policejního práva.
Faktický stav, specificky s ohledem na stále nedobrou situaci v klíčové oblasti personální práce a nedostatečných či neúčinných systémových změn, dosud plně nekoresponduje s moderními nároky na podobu a výkon policejní služby v právním státě. Lze ale zaznamenat i sílící pozitivní trendy, zejména ve sféře výchovy a vzdělávání českých policistů.
 
Policejní školství
Policejní akademie ČR v Praze (svým charakterem státní, nikoli čistě resortní vysoká škola) úspěšně rozvíjela magisterský studijní program, jehož akreditaci získala ke konci roku 2000. Náležitá pozornost ve výukovém a vědeckém procesu je trvale věnována problematice lidských práv a základních svobod z pohledu mezinárodního, evropského i vnitrostátního - ústavního práva, a to zejména vedením akademie a péčí katedry veřejnoprávních disciplín. Významným vědeckým počinem s mezinárodním ohlasem se stává konstituování a rozvoj tzv. policejních věd. Je třeba soustavně sledovat a podporovat vysokou odbornou úroveň vysokoškolského vzdělávání, zvláště u studujících policistů, včetně jejich pečlivého výběru. V blízkém období je za předpokladu pokračujícího progresivního růstu školy (v komplexním, tedy vědecko-pedagogickém smyslu) jistě žádoucí podpořit akreditaci doktorandského studijního programu.
Oblast středního policejního školství nedoznala podstatných změn. Znovu byla potvrzena vstřícnost, profesionalita a lidsko-právní citlivost vedení a podstatné části odborných pedagogů Střední policejní školy MV ČR v Praze 9, kde ke konci roku 2002 počala realizace projektu Střediska pro profesní etiku a výchovu k lidským právům pro české policisty i celý resort vnitra (za podpory holandských partnerů). Také vedení Střední policejní školy MV ČR v Brně průběžně osvědčuje plné pochopení provázanosti odborné přípravy a komplexní výchovy příslušníků Policie ČR a ochotně se zapojuje do projektových aktivit v rámci implementace lidských práv do struktury Policie ČR. Odpovídající pozornost věnuje vedení škol tvorbě a užívání moderních studijních materiálů (obecných i specializovaných) v lidsko-právním a etickém kontextu policejní práce. V dalším období bude ČHV věnovat projektovou pozornost též Střední policejní škole MV ČR v Holešově.
 
Vedení sboru, institucionální aspekty
Policejní prezidium ČR prošlo určitými organizačními změnami (např. vytvoření Kriminálního úřadu), které však zásadně nenesou žádoucí výsledky v podobě výrazně lepší koordinace policejních činností. Od počátku roku 2002 došlo k dalším změnám v souvislosti s nabytím účinnosti novely trestního řádu, především k zániku úřadů vyšetřování i dosavadního silného postavení vyšetřovatelů Policie ČR a současně k vytvoření jednotné Služby kriminální policie a vyšetřování. Na velmi dobré úrovni je odborná spolupráce s vedením Policejního prezídia, s vedením oddělení kontroly a stížností a s útvary Policejního prezídia, které se zabývají extremismem a problematikou dětí a mládeže. Dlouhodobým významným úkolem zůstává důsledný tlak na dodržování zásad etiky policejní práce a nekompromisní postup proti organizovaným formám závažné trestné činnosti. Trvalou pozornost nutno věnovat neustálému zdokonalování výběrového přijímacího řízení k Policii ČR. Je třeba také využívat všech možností preventivního působení vyčleněných pracovníků prezidia. Samozřejmostí by měla být kvalitní a uvážlivá personální práce a důraz na precizní a objektivní vyřizování kontrolní a stížnostní agendy.
Problémovou zůstává úroveň řídící práce na všech stupních v rámci Policie ČR. Vedle některých vynikajících a nadprůměrných jedinců existuje stále nezanedbatelný počet profesně vyhaslých, nedůsledných, morálně nezpůsobilých a profesionálně nevyhovujících služebních funkcionářů v důležitých pozicích. Odvaha a ochota k jejich nezbytné výměně je stále nedostatečná, přičemž počet policistů ve vedoucích funkcích je neúměrně vysoký.
Opakovaně vyslovované znepokojení nad nelepšícím se stavem panujícím u vyšetřovatelů Policie ČR (dnes policejních radů SKPV) nepadá s uvedenou novelizací trestního řádu, nadále je nutné prosazovat kvalitní výkon práce a vyžadovat zvyšování kvalifikace příslušným vysokoškolským vzděláním.
 
Legislativní předpoklady
Ani v roce 2002 nebyl přijat nový zákon o Policii ČR, současně nebyla přijata žádná podstatná novela korigující platný právní stav. Odborné práce na novém zákoně přitom probíhají nejméně posledních sedm let, a to bez jakéhokoli viditelného vyústění. Jeví se jako nezbytné, aby vedení resortu vnitra v 1. pololetí roku 2003 předložilo a prosadilo (zejména politicky) přijetí tohoto nového zákona, který má reflektovat nejnovější poznatky v oblasti policejní práce a platné standardy Rady Evropy, Evropské unie, NATO a ústavního systému ČR. Místo uvedené zásadní normy ministerstvo vnitra vypracovalo a předložilo novou podobu zákona o služebním poměru příslušníků Policie ČR s předpokládanou účinností k 1. 1. 2003, která však nebyla Parlamentem přijata. Tento předpis měl zlepšit sociální postavení českého policisty, což je jistě žádoucí, ale v přímé návaznosti na přijetí nového zákona o Policii ČR (viz výše).
Zásadní změnu přinesla k 1. 1. 2002 novela trestního řádu, podle které se těžiště trestního řízení přesouvá na soudy a státní zastupitelství, tedy z přípravného řízení na líčení před soudem. Posiluje se také postavení státních zástupců coby orgánu činného v trestním řízení. Na Policii ČR bude nově "pouze" zajišťování prvotních, neodkladných úkonů. Toto pojetí lépe odpovídá kontinentální právní kultuře i našim právním tradicím, znemožňuje zbytečné zdvojování při provádění důkazů a umožňuje pružnější postihy i podstatné zkrácení řízení. Znamená i logické scelení policejní struktury (byť ne bezproblémové), a to vplynutím vyšetřovatelů do obecné policejní soustavy, konkrétně jejich spojení s kriminální službou.
Stále absentuje dopracování dokumentu zásadní povahy pro oblast vnitřní bezpečnosti a pořádku v ČR, tj. bezpečnostní doktríny. Je s podivem, že takováto významná koncepce, přirozeně existující v členských státech NATO a EU, není zjevně pro vedení resortu vnitra prioritní záležitostí. Její dopracování z hlediska standardů Severoatlantické aliance, Evropské unie a Rady Evropy je nezbytné a další ignorování této nezbytnosti bude představovat demonstraci nezájmu a přezíravosti z české strany. Znamená i nižší úroveň propracovanosti vnitřně bezpečnostního systému v porovnání s koncepčním pojetím vnější bezpečnosti státu (resort obrany). Odborné zázemí Policejní akademie ČR a nezávislých bezpečnostních specialistů je přitom k dispozici.
 
Policejní zdraví, kontrolní procedura
Existence společensky vysoce nebezpečného jevu známého jako korupce se nevyhýbá ani složkám Policie ČR. Její výskyt bohužel není podle dostupných informačních zdrojů a důvodných náznaků ani ojedinělý, ani izolovaný. Pravděpodobně se vyskytuje i v prostředí středního a vyššího managementu Policie ČR. Tuto okolnost, aniž by se dala exaktně změřit či ověřit, je nutné považovat za závažnou a alarmující. V této souvislosti mimořádně záleží na důsledném a kvalifikovaném výkonu inspekční činnosti v řadách příslušníků policie ze strany Inspekce ministra vnitra, na tvrdosti postojů Policejního prezidia ČR i na solidní, otevřené spolupráci s relevantní částí nevládního spektra (s morálně nezpochybnitelnými a odborně zdatnými segmenty občanské společnosti). 
Již tradičně takto velmi zasaženými zůstávají služby pořádkové a dopravní policie (dopravní inspektoráty) a zejména Služba cizinecké a pohraniční policie, na kterou přichází dlouhodobě velké množství stížností pro lidsky nepřijatelné či přímo nezákonné praktiky. Přes opakované apely na vedení ministerstva vnitra nejsou patrné pozitivní posuny.
Český helsinský výbor od konce roku 2001 spolupracuje s organizací Transparency International na nové strategii boje proti korupci v Policii ČR a jejím uplatnění.
Kontrolní mechanizmus Policie ČR přetrvává jako důsledně interní, resortní. 
Inspekce ministra vnitra je nejen kontrolním orgánem, jehož ředitel je podřízen ministrovi vnitra, ale také orgánem, který je povinen dbát pokynů státních zástupců. Podstatným způsobem se podílí na rozkrývání trestné činnosti policistů. ČHV přes dobrou zkušenost s vedením Inspekce v období posledních několika let (výsledky za rok 2002 vypovídají o jejím aktivním přístupu) znovu zdůrazňuje potřebnost seriózní diskuse nad ustavením civilního expertního tělesa, které by mělo podpůrný vliv na resortní kontrolní proceduru. Ta je nyní pro nepolicejní experty v podstatě zapovězenou oblastí. 
Skupiny stížností a kontroly fungující na policejních okresech a krajích mají různorodou úroveň, vykazují odlišnou kvalitu práce a její výsledky, a to zejména v závislosti na lidských, profesních a organizačních kvalitách okresních a krajských policejních vedení. Úloha oddělení kontroly a stížností Policejního prezidia je přitom zásadně metodická (oblast vyřizování stížností na policejní postupy). 
Celkově nutno konstatovat neuspokojivou úroveň vyřizování stížností občanů na jednání příslušníků Policie ČR, a to i v důsledku velmi zastaralého právního předpisu, podle něhož je postupováno.
 
Ilustrace kasuistikou
Podstatným problémem zůstávají občasné případy policejního násilí. Jednání, kdy policisté obdobně jako v roce 2001 v prostorách jednoho místního oddělení hrubě verbálně a fyzicky napadli jinak bezúhonné občany podezřelé ze spáchání dopravního přestupku (zákrok měl za následek pracovní neschopnost a značnou psychickou zátěž s možnými budoucími následky), je názorným příkladem nepřípustných praktik. 
Kromě nutnosti důsledného vyšetření případu a neodvratného postihu viníků z řad policistů tyto excesy ukazují na nedostatečnou personální a preventivně kontrolní činnost vedoucích služebních funkcionářů Policie ČR.
 
Policejní služba občanovi
Problém nízkého procenta objasněnosti tzv. banální kriminality zůstává nezměněn. Případy typu domovních a bytových krádeží, krádeží a vykrádání motorových vozidel, kapesních krádeží atd. jsou objasňovány z pouhých cca 20-25 %, což je znepokojivě malý objem.
Zásadně je zapotřebí věnovat prioritní pozornost technickému vybavování místních a obvodních oddělení - služeben Policie ČR, zajištění jejich dobrého vedení a dostatečného počtu sloužících policistů. Poměry na těchto základních součástech Policie ČR jsou totiž (i podle prvotních poznatků monitoringu ČHV v roce 2002) značně kvalitativně odlišné.
Základem hodnocení policistů se už konečně musí stát kvalita odváděné práce, a to na úkor kvantifikujících kritérií.
Motivace policistů se postupně zlepšuje, zejména ve sféře zvyšujícího se finančního ohodnocení. Připravený zákon o služebním poměru příslušníků Policie ČR by měl od roku 2004 přinést dlouhodobé výrazné zlepšení sociálního statusu českého policisty, současně by se však do té doby měla policie umět zbavit těch, kteří ji poškozují svým nečestným či nezákonným jednáním. Jen tím se stane skutečnou službou demokratického právního státu.
Velmi cennou se ukazuje odborná spolupráce s českou sekcí International Police Association (IPA - region Praha), a to zejména pro možnost společného působení na policisty v klíčových oblastech policejní etiky, profesionálního výkonu policejní práce a celkového charakteru policejní služby ve smyslu motta SERVO PER AMIKECO, tj. služba přátelstvím.
 
Policejní dvoukolejnost
ČHV se stále domnívá, že dosavadní zkušenosti s činností obecní (městské) policie, jež jsou vesměs negativní (nejen z hlediska četných excesů jednotlivých strážníků, ale také pro dosud slabé zákonné pravomoci), spíše odůvodňují návrhy na perspektivní sloučení těchto "municipálních bezpečnostních složek" se strukturou Policie ČR. Argumenty, že tato složka supluje Policii ČR tam, kam "nedohlédne", nebo v činnostech, které Policie ČR "nechce dělat", jsou zásadně liché, protože Policie ČR jakožto oficiální státní policejní sbor je povinna plnit všechny zákonné bezpečnostní funkce ve prospěch společnosti.
Nicméně začátkem roku 2003 dochází k zákonnému posílení pravomocí strážníků. Bude nutné a zajímavé po určité době vyhodnotit přínosy tohoto kroku pro občanskou veřejnost.
Za platného právního a faktického stavu je nezbytné sledovat kvalitu přijímacího řízení, vedoucí a personální práce i výkonu běžných činností obecní policie včetně odborné spolupráce s vedoucími představiteli obcí. ČHV se ve svém projektovém rámci zaměří i na činnost obecních (městských) policií a na jejich žádoucí součinnost se složkami Policie ČR.
 
SHRNUTÍ přetrvávajících tíživých problémů české policejní služby
Nevyrovnaná úroveň středního a vyššího policejního managementu, místy přetrvávající nekvalitní personální práce, hodnověrné náznaky korupce.
Jen postupně se snižující vzdělanostní deficit příslušníků Policie ČR.
Specificky neuspokojivá situace panující u Služby cizinecké a pohraniční policie a služeb pořádkové a dopravní policie z hlediska korupčních praktik a lidsky nepřijatelného chování (speciálně ve vztahu k cizincům).
Kontrolní a stížnostní mechanismus policie je i nadále koncipován důsledně jako interní, vhled občanské společnosti do něj je nízký, vliv na vlastní kontrolní proceduru zanedbatelný.
Kasuistika ukazuje na existenci občasných excesů v rámci policejního výkonu (verbální hrubost, užití nepřiměřeného násilí, ale též nečinnost).
Nedobře fungující nezbytná spolupráce mezi Policií ČR a Bezpečnostní informační službou, v některých regionech též mezi Policií ČR a obecní (městskou) policií.
Specificky dosahovaly uznáníhodných výsledků některé celostátní policejní útvary, zejména Služba pro odhalování korupce a organizovaného zločinu či Národní protidrogová centrála.
Celkově je současně možné konstatovat poněkud větší otevřenost vůči občanské společnosti a ochotu k průběžným formám vzdělávání u podstatné části policejního vedení.
 
V období let 2000-2002 Český helsinský výbor sestavil a vydal pro Policii ČR potřebné odborné příručky. Jde o moderně pojaté učebnice "Policie a lidská práva", "Policie a sociální radikalismus (extremismus)" a "Výchova k lidským právům" ve spolupráci se Střední policejní školou MV ČR v Praze 9 a vysokoškolská skripta "Lidská práva a policie - v kontextu právního státu" a "Právní stát a policie - lidsko-právní výklady" ve spolupráci s Policejní akademií ČR v Praze.
K tisku je připravena publikace "Policie v multikulturní společnosti", a to jako další výstup odborné součinnosti s vedením Střední policejní školy MV ČR v Praze 9.
V dalších letech 2003-2005 se ČHV koncepčně zaměří na pokročilé formy implementace lidskoprávních a etických standardů do policejní struktury a specificky na monitoring stavu obvodních a místních oddělení (služeben) Policie ČR v komplexním slova smyslu.
 
Pavel Bílek, 
právník, zástupce výkonné ředitelky ČHV

Dovršení soudní reformy (?)

Uplynulý rok měl z pohledu resortu spravedlnosti představovat definitivní ukončení reformy soudnictví, tak jak ji připravil v roce 1999 někdejší ministr O. Motejl a jak ji v upravené podobě realizoval exministr J. Bureš. Dvěma hlavními pilíři předpokládaného závěru této reformy se měly stát nově přijatý soudní řád správní a nový zákon o soudech a soudcích.
 
Soudní řád správní
V prvém případě lze jednoznačně konstatovat, že přijetím této právní úpravy dochází konečně po jedenácti letech (počítáno od tzv. velké polistopadové novely občanského soudního řádu) k realizaci práva na soudní ochranu před nezákonnou činností veřejné správy. Konečně došlo k nahrazení zastaralého a evropskému standardu ochrany lidských práv nevyhovujícího systému správního soudnictví komplexním a účinným systémem soudní ochrany před různými formami nezákonného postupu orgánů veřejné správy.
Umožňuje se tak konečně soudní kontrola v tzv. plné jurisdikci ve věcech spadajících pod tzv. občanská práva a závazky ve smyslu článku 6 evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (ačkoli lze očekávat problémy s tím, že nová úprava bere za rozlišující kritérium civilní povahu těchto nároků v tradičním českém procesním pojetí, nikoliv v pojetí judikatury Evropského soudu pro lidská práva), umožňuje se přezkoumávat správní činnost i v jiné podobě než v rozhodnutích správních orgánů. Především se umožňuje ochrana před nečinností orgánů veřejné správy a stejně tak ochrana proti nezákonným správním opatřením, jako jsou pouhé úkony, zákroky a další, kde doposud jedinou a nikoli ideální ochrannou instituci představoval Ústavní soud. Soudní přezkum se nově vztahuje i na skutková zjištění správních orgánů (která může soud nově nahradit vlastním dokazováním, aniž by byl předchozími důkazy správních orgánů jakkoli vázán). Zřízením Nejvyššího správního soudu se umožňuje sjednocení postupu soudů ve věcech správního soudnictví. Přijatá úprava nevytváří zvláštní větev soudnictví. Nejvyšší správní soud tvoří vedle Nejvyššího soudu druhý nejvyšší vrchol soustavy obecných soudů, u nichž působí specializované senáty a samosoudci (jako dříve tvoří páteř správního soudnictví krajské soudy). Z hlediska funkčnosti nově vytvářeného systému správního soudnictví (vzhledem ke změně lze nepochybně teprve nyní hovořit o vytvoření autentického moderního systému správního soudnictví ve všech oblastech soudní kontroly veřejné správy) bude ovšem třeba pokládat za klíčový prvek efektivnosti tohoto systému jeho personální substrát, tedy to, jak se - co do kvantity i do kvality - podaří obsadit místa správních soudců a od počátku tak umožnit rychlé a efektivní rozhodování nového druhu věcí. S ohledem na novost právní úpravy lze například v oblasti žalob na nečinnost správních orgánů očekávat počáteční přehlcení správních soudů, na něž bude přehozeno břemeno dlouhých správních řízení (a je třeba vyvarovat se počátečního zahlcení správních soudů s obdobně zdrcujícími účinky jaké představoval podobný nápad pro nově zřizované obchodní soudy v prvé polovině 90. let).
V kontextu zřízení nového správního soudnictví pak bude třeba zamyslet se nad stávající podobou úřadu Veřejného ochránce práv, a to v tom ohledu, aby svou činností částí svých činností zbytečně nekonkuroval, ale spíše se zaměřil na ty oblasti, v nichž ani zaváděné správní soudnictví nemůže řešit všechny neduhy vyskytující se v činnosti veřejné správy.
 
Zákon o soudech a soudcích
Druhým významným systémovým předpisem zabývajícím se dokončením organizační části reformy soudnictví měl být nový zákon o soudech a soudcích. Již při jeho schvalování došlo k výraznému dissentu mezi představiteli resortu a soudní moci, který v konečném důsledku řešil svým kasačním zásahem na návrh prezidenta republiky až ústavní soud, a to v zásadě v situaci, kdy nebylo možno vůbec hovořit o aplikaci předmětných problematických ustanovení.
Měl-li být nový zákon o soudech a soudcích skutečně nový, musel obsahovat - opět po 11 letech od poslední systémové změny - významnou systémovou změnu v organizaci veřejné odpovědnosti za fungování soudnictví. Nový zákon se o to musel pokusit jak v rovině ústřední, abstraktní (odpovědnost orgánů odpovědných za řízení soudnictví, tedy orgánů veřejné správy soudnictví, tedy ministra spravedlnosti a předsedů soudů), tak v rovině individuální, konkrétní (odpovědnost jednotlivých aplikátorů právního řádu za přijímaná rozhodnutí a jinou jejich činnost, tedy soudců). V obou těchto směrech byl následně napaden (ve dvou případech pro skutečně nové prvky, i když to nejzákladnější, co bylo napadeno, představuje samu podstatu problému, kterou nový zákon ponechal zcela beze změny, což vedlo k tak negativnímu ohlasu na nově zavedené instituty), a to úspěšně. Ústavní soud ve svém nálezu, aniž by rozhodoval na základě faktické aplikace ustanovení nového zákona, konstatoval, že přijatá řešení jsou v obou případech natolik vadná, že je nelze napravit jinak než zrušením příslušných ustanovení.
Z nálezu je patrné, že jádro celého problému je ve staré a dnes již zřejmě neudržitelné podobě veřejné (státní) správy soudů, svěřené autokratickým orgánům, totiž ministru spravedlnosti jako představiteli výkonné moci, a na nich v zásadě absolutně závislým předsedům jednotlivých soudů. Ústavní soud napadl jak tuto koncepci ústřední veřejné odpovědnosti, tak z ní vycházející (a jejím prostřednictvím se procesně realizující) koncepci individuální odpovědnosti (vyjádřenou novým institutem přezkoumávání odborné způsobilosti soudců a novou podobou povinného vzdělávání soudců prostřednictvím nově zřízené Justiční akademie).
Ústavnímu soudu vadilo z hlediska postavení předsedů soudů to, že v jejich pozici dochází ke sloučení funkce soudce (představitele soudní moci) a funkce správního úředníka (představitele moci výkonné). Přitom zákonná úprava opomněla ústavní princip dělby moci i v tom směru, že vedle výkonu státní správy soudu mohl předseda (možná měl, tento problém zákon ani nyní, ani dříve neřešil, záleželo na konkrétním případu) vykonávat dále i funkci soudce, v případu odvolání z postu předsedy se vracel mezi "plnohodnotné" soudce soudu (obdobné ve větší míře - vzhledem k nižšímu vytížení ve státní správě soudu - platilo i pro místopředsedu či místopředsedy soudu), a nebylo možno hovořit ani o nezávislosti soudce, ani o nezávislosti představitele státní správy soudu (profesní a osobní vazby na ostatní soudce nebylo možno nijak eliminovat, a to v žádném směru). Stejně tak nebylo možno hovořit o odbornosti předsedy soudu ve vztahu k výkonu státní správy soudu (odbornost byla zaručena pouze ve smyslu výkonu funkce soudce, přezkum způsobilosti k výkonu funkce předsedy soudu zákon nepředpokládal a spoléhal v tomto na ničím neomezený úsudek ministra spravedlnosti).
Odbornou způsobilost soudců řešil zákon zřejmě nevhodným způsobem. Zabýval se totiž spíše tím, co se stane, když bude o nějakém soudci zjištěno, že není odborně způsobilý. Zajištění toho, že bude pravděpodobnější vysoká odborná způsobilost soudce, ponechal v zásadě jen na zajištění odborného vzdělávání v rámci přípravy čekatele a povinného vzdělávání soudce. Jen v těchto dvou bodech lze v zákoně hovořit o něčem takovém jako jsou kariérní záruky, záruky postupu soudce. Namísto budování kariérního zajištění soudce zákon pouze stanovil sankci za nedosažení odborné způsobilosti, přičemž odpovědnost za její dosažení nepřevzal a ponechal ji výlučně na soudcích. Ani zajištění nabídky vzdělávání formou povinné účasti na programech Justiční akademie přitom není možné pokládat za naplnění odpovědnosti státu za dostatečnou odbornou způsobilost soudců.
Ve všech případech pokládal Ústavní soud za vhodnější zvolit cestu kárné odpovědnosti, především proto, že jediným výslovným případem odvolání soudce z funkce, jenž zná Ústava, je právě kárná odpovědnost. Vadilo mu, že nový zákon vedle dalších obvyklých důvodů důvody odvolání soudce z funkce rozšiřuje způsobem vymykajícím se z mezí daných Ústavou.
Toto rozhodnutí ústavního soudu musí mít vliv na pojetí kárné odpovědnosti v rámci organizace soudnictví. Obsahuje návod k zařazení důvodů pro odvolání předsedy soudu i k odvolání odborně nezpůsobilého soudce mezi typické důvody kárné odpovědnosti. Takový další krok zákonodárce si přitom vynutí změnu koncepce kárné odpovědnosti. Prvním důvodem je odlišnost postavení předsedy soudu (jeho povinnosti jako předsedy soudu jsou velmi odlišné od povinností soudce obecně), druhým pak nutnost objektivního zjišťování nedostatků v odborné způsobilosti konkrétního soudce.
 
Veřejná správa soudů
Podoba veřejné (dosud státní) správy soudů bude muset rovněž dospět k zásadní změně. Není přitom nutné sahat k zavedení toho, co je zpravidla označováno jako soudcovská samospráva, a často považováno zjednodušeně za všelék, ale je třeba změnit povahu státní správy soudů na veřejnou správu soudů, zahrnující nejen činitele státní správy, ale zapojující v rozumné míře také - formou kodecise (nikoli jen konzultací nebo rekomendací) - nejen soudní, ale i šíře pojatý prvek justice (včetně advokacie, notářství aj.). Vhodnou platformu by mohly představovat vedle celostátní soudní rady oblastní (krajské) soudní rady.
Jedním z kritizovaných prvků byla právě účast nesoudního substrátu na fungování rad pro odbornou způsobilost, respektive v rámci Justiční akademie (obava z odvety advokátů či notářů vůči soudcům za rozhodování v jednotlivých věcech). Úprava přitom vycházela z koncepce, že takové osoby budou jednak v menšině (jejich účast odpovídá poměrné účasti jimi zastoupeného prvku v životě justice), jednak nepůjde o jedince vystupující za sebe, ale reprezentující nejen abstraktně svou vlastní justiční složku, ale především příslušnou ústřední stavovskou organizaci. Stejně tak lze obtížně přijmout argument proti Justiční akademii, že tato instituce by se - složena z velké části z profesorů a docentů právnických fakult a jiných obecně uznávaných právnických osobností - nechala ovládat politickým diktátem uzurpující výkonné moci. Právě krok k širší účasti na formování soudní moci, který nová právní úprava naznačila (a kterou Ústavní soud ve svém nálezu vlastně nenapadl, takže představuje stále použitelnou variantu), lze přitom pokládat za krok správným směrem, opouštějící pozici výlučné státní správy soudnictví a umožňující nezávislejší kontrolu soudní moci ve prospěch celé společnosti.
Povaha kárného systému odpovědnosti soudců za porušení povinností není ovšem zřejmě dostatečně účinná. Obsahuje sice určité nástroje, jak soudce vést formou kárného řízení k odpovědnosti za zaviněné porušení jeho povinností, ale ty jsou jednak stanoveny vágně, jednak nejsou důsledně uplatňovány, takže v důsledku není systém účinný. Jak jsou v praxi řešeny případy, kdy soudce přichází k jednání soudu zcela nepřipraven, při jednání prokazuje základní neznalost příslušných právních (nezřídka i procesních!) předpisů, svou slabinu pak maskuje nedůstojným chováním vůči účastníkům nebo jejich zástupcům? Sankce za takovéto, byť drobné prohřešky (jež ale mohou představovat vrcholek ledovce u konkrétních jedinců) musí být přiměřené, ale jisté a rychlé, aby vůbec mohly být efektivní a vedly k nápravě a vyloučení opakování takového chování v budoucnosti.
 
Reforma neskončila
O završení soudní reformy nepochybně nebude možné hovořit. Důvodem toho ovšem není jen oddálení úpravy organizace soudní moci, ale i jiné důvody. Aktuálním důvodem k nespokojenosti se systémovými úpravami soudnictví se totiž stává vývoj před Evropským soudem pro lidská práva, jenž ve finální fázi řeší velký počet případů průtahů v soudním řízení (k vydávání rozhodnutí v prvních případech již soud v neprospěch ČR přistoupil). Situace, kdy Česká republika volí novou strategii odklonu rozhodnutí soudu mimosoudním vyrovnáním, není rozhodně příznivá. Stav porušování práva na (časově dostupný) spravedlivý proces trvá a představuje pak nové (z hlediska daňového poplatníka nikoli potěšující) zatížení státního rozpočtu (které navíc neumožňuje vyvodit odpovědnost konkrétních osob odpovědných v rámci justice za takové porušení). Bude nutné přehodnotit dosavadní systémové změny a ze situace vyvodit nezbytné závěry. Konec soudní reformy je z tohoto pohledu zřejmě ještě hodně daleko.
 
Petr Smolík, 
právník, působí na Právnické fakultě UK a v ČHV

Vězeňství

Za posledních pět let doznalo vězeňství některých významných změn. Otevřelo se veřejnosti, započalo reformní proces ve smyslu zásad restorativní justice, prodělalo řadu pozitivních personálních změn. Zvyšuje se kvalifikace příslušníků a zaměstnanců Vězeňské služby ČR (dále jen VS ČR), jakož i množství těch pracovníků, kteří mají zkušenosti z polistopadové éry. Úcta k základním hodnotám naší společnosti - tedy lidské důstojnosti, lidským právům a základním svobodám - stoupá i ve vězeňství.
Přesto ve vězeňství stále dochází k situacím, kdy se vězni ocitají v nepřiměřených podmínkách. Některé okruhy problémů, jimiž se ČHV zabýval v roce 2002, nastiňujeme níže. Hlavními metodami pro zjišťování informací pro tuto zprávu byla místní šetření ve věznicích, řízené rozhovory s příslušníky a zaměstnanci VS ČR a rozhovory, popř. dotazníková šetření s vězněnými osobami.
 
Vývoj stavu vězňů v roce 2002
Počty vězňů v roce 2002 rapidně klesly oproti předcházejícím letům. Přesto vězeňská populace v poměru na počet obyvatel dosud vysoce přesahuje evropský standard. VS ČR pomalu přizpůsobuje praxi novým možnostem. Otevírá se prostor pro širší realizaci programů zacházení. Rovněž personál VS ČR se může lépe věnovat vězňům i na individuální úrovni.

 	výkon trestu odnětí svobody	vazba	 	
31. 1. 2002	Muži	Ženy	Úhrnem	Muži	Ženy	Úhrnem	Celkem	
Dospělí	13 094	529	13 623	2 264	103	2 367	15 990	
Mladiství	92	3	95	88	0	88	183	
Celkem	13 186	532	13 718	2 352	103	2 455	16 173	
 	výkon trestu odnětí svobody	vazba	 	
30. 11. 2002	Muži	Ženy	Úhrnem	Muži	Ženy	Úhrnem	Celkem	
Dospělí	12 373	524	12 897	3 208	165	3 373	16 270	
Mladiství	83	0	83	117	3	120	203	
Celkem	12 456	524	12 980	879	168	3 493	16 473	

Změny trestního řádu, o kterých jsme informovali ve zprávě loňské, měly jeden velice pozitivní důsledek: podstatné snížení počtu osob ve věznicích na přelomu roku 2001 a 2002, a to zejména ve vazbách. (K 30. 11. 2001 bylo ve věznicích 14 979 odsouzených a 5 522 obviněných, tedy celkem o 4000 osob více než po dvou měsících k 31. 1. 2002.) Podmínky umožňující stíhat obviněného vazebně, jakož i podmínky pro trvání vazby, byly zpřísněny. Snížení počtu osob ve výkonu trestu souvisí do značné míry s faktem, že je podstatně častěji než v minulosti ukládán trest obecně prospěšných prací. Bohužel ne vždy jsou dány osobnostní předpoklady, že odsouzený trest vykoná. Očekávalo se již v loňském roce, že řada odsouzených, kteří nevykonali trest obecně prospěšných prací ve stanovené jednoleté lhůtě, budou povinni nastoupit náhradní trest odnětí svobody. Statistiky však dosud nevykazují podstatný obrat a nadále je zaznamenáván pokles osob vykonávajících trest odnětí svobody.
Snižování počtu vězňů však v žádném případě nelze považovat za důvod ke snižování stavu personálu VS ČR. Teprve současná situace přináší prostor k lepší práci s vězněm. Rovněž výměra ubytovací plochy připadající na vězně byla v loňském roce zvýšena, a to z původních 3,5 m2 na 4,5 m2. VS ČR nadále připravuje její zvýšení na 6 m2 na osobu.
 
Místní šetření ve věznicích
V roce 2002 jsme navštívili tyto věznice: 
Kuřim, Praha-Pankrác, Vinařice, Praha-Ruzyně, Valdice, Světlá nad Sázavou, Praha-Řepy, Pardubice, České Budějovice, Jiřice, Ostrov nad Ohří, Ostrava, Karviná, Opava, Plzeň, Brno, Všehrdy, Litoměřice, Hradec Králové, Teplice, Liberec.
Životní podmínky ve věznicích
Pokud jde o vybavenost cel, jakož i věznic jako takových, potýká se VS ČR s vnitřním dluhem, ačkoli jeho růst se s ohledem na vyšší objem investic zpomaluje. 1)Při místních šetřeních bylo zjištěno, že ubytovací, hygienické, kulturní a sportovní zázemí ve věznicích má lokálně nedostatky.
Jde o místní nedostatky v počtech sociálních zařízení (3 WC na 70 vězňů), nedostatek sprch (na 70 osob 2 sprchy), navíc sprchy jsou místem rizikovým (kluzké podlahy - chybí rohože, protiskluzové podložky). Kulturní místnosti obsahují zpravidla stoly a štokrlata nebo židle k sezení a dále pouze televizní přijímač. Výzdoba a další vybavení však bývají velice sporadické. Ve věznicích a odděleních dříve určených pro výkon vazby, kde je dnes vykonáván trest odnětí svobody, bývá kulturní místnost vytvořena z bývalé cely (někdy o minimálních rozměrech např. 3 × 5 m2), což pro cca 70 osob na oddělení je kapacitně naprosto nedostačující.
Stále přetrvává kolektivní ubytování vězňů - jeden z nejhorších znaků našeho vězeňství, který je z bezpečnostního a penologického hlediska vysoce rizikovým faktorem, velice komplikuje uspokojivé dosažení účelu trestu ve smyslu trestního zákona (§ 23 TZ), prevenci šikany nebo tzv. kriminální nákazy.
Místně byly shledány na celách nedostatky v přístupu čerstvého vzduchu (plexisklové nebo skleněné zábrany proti tzv. "koňování" - doručování zpráv a věcí oknem cely), nedostatek denního světla (malá okna, špatné uspořádání cel). Přes klesající počty vězňů jsou stále poměrně vysoké počty osob ubytovaných pohromadě (4 - 12 osob na cele resp. ložnici). Pokud jsou WC umístěny na celách, většinou jsou odděleny pouze záclonou nebo cca 1,5 metru vysokou zídkou nebo vrátky. To nezabrání např. šíření zápachu z WC do cely. V celách na uzavřených odděleních pro kázeňské tresty jsou tzv. turecké záchody, které nejsou od zbytku cely nijak odděleny (patrně z bezpečnostních důvodů). Vzhledem k tomu, že na takových celách se umisťuje i více než jedna osoba, dochází k vykonávání fyziologických potřeb před zraky spoluvězňů. Tento stav považujeme za degradující.
Zařízení a prostory pro sportovní aktivity obsahují alespoň základní vybavení (basketbalové koše, sítě na nohejbal/volejbal, kopací míče, posilovací stroje a činky, pingpongové stoly atd.). Problém při realizaci sportovních aktivit spočívá v nemožnosti pokrýt potřeby a zájmy všech vězněných osob, a to z kapacitních nebo organizačních důvodů. Selekce vězňů pro účast na sportovních aktivitách, prováděná personálem věznic, je pak v rozhovorech s pracovníky ČHV napadána některými vězni jako diskriminační. Podle zjištění ČHV jde - spíše než o diskriminaci - o uplatňování principu vnitřní diferenciace, kdy vězni v přísnějším režimu v rámci jednoho typu věznice mají omezený přístup k volnočasovým aktivitám, tedy i ke sportu. Zvýhodněni jsou vězni, kteří se dobrým chováním a plněním programu zacházení propracují do lepších diferenciačních skupin v rámci jednoho typu věznice.
Vycházkové prostory v některých z navštívených věznic jsou nevyhovující. Vycházkové kóje 4 × 5 m - 5 × 10 m jsou typické pro vazební věznice, ale vyskytují se i v některých věznicích pro výkon trestu odnětí svobody. Pokud jsou využívány, pak především pro nejpřísnější diferenciační skupiny.
Pracovní podmínky vězňů
Pracovní prostředí vězňů jako takové jsme systematicky nesledovali. Navštívili jsme několik pracovišť, žádné nedostatky jsme však místním šetřením nezjistili.
Zdravotní péče
Podmínky poskytování zdravotní péče jsou v monitorovaných věznicích srovnatelné s běžnými nevězeňskými podmínkami. Sledovali jsme vybavenost, hygienické parametry, rozsah ordinačních hodin, základní personální vybavení, dostupnost odborné lékařské péče či možnosti laboratorních vyšetření, zásobování farmaky atd. V žádné z těchto oblastí nebyly shledány výraznější závady či nedostatky.
Nedostatky byly zjištěny v předávání léků. V jednom z případů jsou léky vydávány na několik dnů dopředu a hromadně, navíc se jedná o léky, které patří do skupiny návykových. Tato praxe může umožnit "obchodování" s těmito léky. Preskripce návykových farmak byla v jednom případě shledána až příliš častá.
Chronicky nemocní pacienti se ve vězeňských zařízeních objevují velmi často, pravidelné kontroly jsou dle vyjádření zdravotnických pracovníků věznice zajišťovány v odpovídajících intervalech erudovanými odborníky. Při dotazech odsouzeným jsme se však setkali se stížnostmi, že kontroly naopak nejsou dostatečně časté. V některých případech by bylo vhodné konfrontovat tyto informace se zdravotnickou dokumentací, to však nebylo možné, a tak je obtížné zaujmout objektivní stanovisko.
Domníváme se dále, že není dostatečný počet bezbariérových cel. Tělesně postižení by měli být umístěni do věznic uzpůsobených komplexně jejich postižení, aby výkon trestu nebyl nedůstojný. To zahrnuje nejen bezbariérové cely, ale i bezbariérové přístupy na vycházkové dvory, do jídelen, ordinací, společenských místností, na sociální zařízení, do koupelen a sprch apod.
Setkali jsme se s třemi případy odsouzených, kteří drželi hladovku. Všichni byli v péči lékařů vězeňské nemocnice Praha-Pankrác. Ve dvou případech byl stav pacienta konzultován s ošetřujícím lékařem, avšak ani v jednom z případů nebylo možno nahlédnout do dokumentace. Nebylo tedy možné objektivně zhodnotit do jaké míry je "hladovkářům" poskytována náležitá lékařská péče.
Nemožnost nahlédnout do zdravotní dokumentace se týká nejen vězňů, ale všech pacientů v ČR. Záleží pouze na lékaři, zda nahlédnout umožní, ale právní nárok nahlížet do zdravotní dokumentace zákon neupravuje (§ 67b odst. 12 zákona č. 20/1966 Sb. o zdraví lidu). Zákon poskytuje pacientům pouze právo na informace. Považujeme takovou dikci zákona za příliš restriktivní a protiústavní. Český helsinský výbor, ale jakýkoli jiný subjekt, pokud obdrží od pacienta plnou moc, má stejná práva, pokud jde o přístup k informacím, jako by měl pacient, který plnou moc udělil.
Stravování
Velké rozdíly mezi jednotlivými věznicemi panují ve stravování, a to jak v kontextu zajištění dietní stravy, tak i v kontextu celkové úrovně stravování, kvality a kvantity stravy. Od případů, kdy se podává pouze mleté maso a odsouzení si stěžují na nedostatek ovoce a mléčných výrobků, až po stížnosti na množství či teplotu podávané stravy. V jednom z případů byl na základě stížností odsouzených dán podnět k hygienické kontrole, z jejíchž závěrů vyplynuly nedostatky ve skladbě stravy (nedostatek vitaminu C, nedostatek vlákniny, přebytek tuků). Nedostatky byly shledány i v diabetické dietě. Vzhledem k nadměrnému přísunu tuků zde došlo ke zvýšení energetické hodnoty o 13 %. Dle následného dotazování odsouzených nedošlo po hygienické kontrole k žádným změnám. Nelze opominout ani připomínku odsouzených v tomto konkrétním případě, že v den příjezdu pracovníků ČHV byl vyvěšen odlišný jídelníček. Naproti tomu jsme zaznamenali případy, kdy je ve všech směrech s úrovní stravování všeobecná spokojenost - dostatečné množství, přídavky odstupňované podle náročnosti vykonávané práce, dostatek mléčných výrobků či ovoce a zeleniny. Vzhledem k tomu, že pro stravování existují závazné a platné normy (skladba živin, množství stravy, finanční náklady), je otázkou, proč se úroveň stravování v jednotlivých věznicích významně liší.
Pracovní podmínky personálu VS ČR
Pracovní podmínky pracovníků a příslušníků VS ČR jsou velice stresující. Pokud je v některých věznicích negativní a neutěšená atmosféra, pak se na tom významnou měrou podílí právě situace, v níž se nachází personál věznic. Péče o zaměstnance není vždy zcela optimální. Řadoví zaměstnanci některých věznic, s nimiž jsme hovořili, nás upozorňovali na nepříznivé vztahy na pracovišti, nemožnost uplatnit svůj názor, na demotivaci, špatnou morální, lidskou, právní a hmotnou podporu ze strany vedení věznic, nedostatečné finanční ohodnocení, přetíženost, špatné vybavení a nepříjemné pracovní prostředí. Zaznamenali jsme výrazný nepoměr ve vybavenosti administrativních budov a kanceláří na jedné straně a služebních místností personálu, který je v každodenním styku s vězni, na straně druhé. Přes tyto negativně laděné informace jsme ze strany GŘ VS ČR získali naopak údaje o tom, že péče o zaměstnance stoupá. Ke zvyšování kvalifikace by měl personál VS ČR motivovat nový systém celoživotního vzdělávání, zpracovaný vzdělávacím institutem VS ČR. Povede zaměstnance k systematické dlouhodobé péči o svou odbornost a bude vázán i na možnosti kariérního postupu v rámci VS ČR.
Druhý život ve věznicích
Při rozhovorech s vězni a personálem VS ČR jsme se rovněž dotazovali na citlivá témata vnášení nedovolených věcí, dostupnosti drog, mobilních telefonů, sexu, obchodování a peněz v hotovosti.
Vnášení nedovolených věcí do věznic probíhá pravděpodobně nejrůznějšími způsoby. Podle vězňů "se vždy nějaká cesta najde, když se chce". Prostředkem ke vnášení nedovolených věcí jsou např. propisovací tužky, zapalovače, poštovní známky, balíky, návštěvy a tzv. "koňování" - doručování věcí oknem přes vězeňské zdi nebo mezi jednotlivými celami. Vězni uvádějí, že nedovolené věci si mohou za úplatek obstarat i prostřednictvím personálu věznice nebo civilních zaměstnanců na pracovištích. Pokud však vězni o této eventualitě hovoří, odmítají sdělovat konkrétnější informace. Přesto i takto obecné sdělení má podle našeho názoru hodnotu, a proto je publikujeme.
Pokud jde o alkohol, někteří vězni hovořili o tom, že převažuje podomácku vězni vyráběný kvásek, nebo že alkohol je do věznice vnášen obdobně jako jiné nedovolené věci. Informace o dostupnosti alkoholu zůstávají rovněž v obecné rovině. Žádný z vězňů neprohlásil, že by sám zneužíval alkohol, nicméně o dostupnosti alkoholu se vězni zmiňovali.
Drogy jsou patrně téměř nedostupné na bezdrogových odděleních, kde probíhá odvykací terapie. Na ostatních odděleních věznic jsou drogy dostupné lépe. Konkrétně jde zejména o pervitin, dále jakýsi neidentifikovaný prášek (sypký bílý materiál), heroin v ceně 3000,- Kč za dávku a marihuanu. Dále jsou zneužívány léky a dokonce i plyn ze zapalovačů. Kromě tabáku a marihuany se kouří rovněž jiné látky, např. zástěny ze sprch a záchodů. Látkové zástěny se naopak využívají k jiným účelům, např. doručování - "koňování".
Mobilní telefony, go-kupony a sim-karty nelze pravděpodobně získat ve všech věznicích. Například u mladistvých jsme na možnost získat mobilní telefon nenarazili, ačkoli zcela vyloučit ji nelze. Držení mobilu je riskantní, příjem a odeslání zpráv a hovorů lze technikou zachytit. Vězni uvádějí, že si přes rizika mobil lze i dosud půjčit od personálu věznice za peníze. V souvislosti s tím jsme však zjistili, že věznice (např. Praha-Ruzyně, Stráž pod Ralskem) zamezují zaměstnancům mít mobily při výkonu práce. Tato praxe by dostupnost mobilů snížila.
K nezákonnému obchodování ve věznicích bude zřejmě v určité míře docházet i nadále, a to navzdory veškerým myslitelným opatřením. Podle vězňů se jako univerzální platidlo na černém trhu ve věznicích využívají hotové peníze (ačkoli držení hotovosti není zákonem dovoleno), ale i jiné prostředky (např. potraviny, cigarety, tabák, atd.).
Dostupnost heterosexuálního pohlavního styku je pravděpodobně nejvyšší ve věznicích, kde jsou současně oddělení pro muže a oddělení pro ženy. Vězni jsou však závislí na pomoci personálu VS ČR. Vězni uvádějí, že za úplatu 1.500,- Kč na 20 minut nebo v jiném případě 5.000,- Kč za jeden pohlavní styk lze sex zajistit. Je znám případ ženy, která ve věznici dokonce otěhotněla. Homosexuální pohlavní styky jsou z větší části pravděpodobně mimo kontrolu VS ČR. Rozhodujícím rizikovým faktorem je zde podle našeho názoru kolektivní ubytování vězňů.
Pokud jsme konzultovali problém s pracovníky věznic, ani oni nebyli schopni vyloučit výskyt výše uvedených jevů. VS ČR činí celou řadu (ve věznicích značně nepopulárních) opatření k jejich zamezení. (Pečlivé prohlídky doručovaných balíků, pošty, namátkové kontroly cel a ložnic atp.) Pracovníci VS ČR nám při konzultacích potvrzovali zachycení hotovosti, drog i mobilních telefonů. Přesto však účinnost opatření VS ČR není s ohledem na výše uvedené důvody stoprocentní.
Nezaměstnanost
Vězni uvádějí problém nezaměstnanosti a nedostatku volnočasových aktivit, jakož i nedostatečné a nezáživné náplně programů zacházení. Jde o dlouhodobější problémy, které VS ČR a její personál řeší pouze v míře, jakou jí dovolují její lidské a finanční zdroje a rovněž politika státu a regionů. Procentuálně zaměstnanost vězňů stoupla, což je pozitivní. V současnosti se pohybuje cca na 45 % oproti roku 2000, kdy se pohybovala cca na 40 %. Podle sdělení pracovnice VS ČR se bude v roce 2003 věnovat zvýšená pozornost zkvalitnění programů zacházení.
Vyřizování stížností vězňů Vězeňskou službou ČR
V prvním pololetí roku 2002 VS ČR řešila celkem 657 stížností vězňů, z nichž 48 posoudila jako oprávněné, 15 jako oprávněné z objektivních příčin nezaviněných VS ČR a 594 jako neoprávněné. Nejčastěji si vězni stěžovali na léčebnou péči (139), z čehož 1 stížnost byla vyhodnocena jako oprávněná a 1 jako oprávněná z objektivních příčin. Pokud jde o zacházení personálu VS ČR s vězni, pak násilí vůči vězni bylo předmětem stížnosti 22 krát, jedna byla vyhodnocena jako oprávněná, nevhodné a urážlivé výroky byly předmětem stížnosti 30 krát, všechny byly vyhodnoceny jako neoprávněné, jiné nesprávné jednání příslušníků bylo napadeno 54 krát, 4 stížnosti byly vyhodnoceny jako oprávněné, nesprávné jednání civilních pracovníků bylo napadeno 36 stížnostmi, z čehož 6 bylo vyhodnoceno jako oprávněné. Oproti předchozímu roku došlo ke snížení počtu stížností a k mírnému procentuálnímu zvýšení těch stížností, které byly vyhodnoceny jako oprávněné. 2) Toto zvýšení je pozitivním ukazatelem, neboť vypovídá mimo jiné o schopnosti VS ČR případy objasnit. Přesto jak vězni, tak i vedení věznic uvádí, že prošetřování stížností je velice obtížné. Velká většina stěžovatelů není schopna svá tvrzení doložit. Získávání důkazních prostředků ve věznicích je specificky obtížné, zejména s ohledem na riziko velice nízké validity svědeckých výpovědí. Vězni uvádějí, že svědectví si vězni vzájemně poskytují za protislužby a za věcná, popř. peněžitá plnění, např. za tabák. Vězni dále hovořili o neochotě či obavě odpovědných pracovníků VS ČR věci řádně prošetřit a přiznat oprávněnost stížností z jiných než objektivních důvodů, zejména pokud jde o zájmy vedení věznice nebo o prezentaci věznice navenek. Domníváme se, že může jít do značné míry o spekulace. Ze strany příslušníků a občanských zaměstnanců VS ČR panuje vůči oddělením prevence a stížností rovněž značná nevraživost - právě naopak pro jejich horlivost směřující k odhalení jakéhokoli pochybení na straně personálu.
Ke stížnostní agendě a jejímu vyřizování je nezbytné připojit jeden postřeh, který se týká všech věznic, které jsme navštívili, a lze jej dovodit i z písemných stížností vězňů. Vězni mají zkušenosti a obavu před odplatou příslušníků VS ČR za podávání stížností. V některých případech totiž podle sdělení vězňů personál VS ČR reaguje na stížnosti změnou komunikace s vězněm (zpřísnění, úsečnost, ponižující způsob), který začne být označován jako potížista, stěžovatel, problémový vězeň atp. Vězni poukazují na okamžité ochladnutí vztahů ve věznici, a na zhoršení přístupu k některým právům (např. rodinný život - faktické omezení nebo zkomplikování návštěv, telefonátů, zadržování korespondence, ztráta zaměstnání ve věznici atp.), omezování volnočasových aktivit, zákazy televize, časté a důkladné prohlídky a další šikanózní uplatňování právních předpisů. K těmto jevům údajně dochází i v případě stížností podávaných důvěrnou formou, kdy personál věznice by neměl obsah stížnosti ani jejího odesílatele identifikovat. Vězni se domnívají, že důvěrné informace o stěžovatelích a jejich podáních pronikají k personálu, jehož se stížnosti týkají. Systém zabezpečení ochrany osob podávajících podněty a stížnosti, který má vést k důslednějšímu zajištění ochrany práv vězňů, tedy zčásti selhává. Domníváme se, že by se této problematice měla věnovat zvýšená pozornost.
Spolupráce vězeňské služby a vězeňské stráže, zákon č. 555/1992 Sb.
Podle četných sdělení personálu VS ČR je za nedostatek ve vězeňství označována komplikovaná organizační struktura VS ČR. Vychovatelé jsou součástí správní služby VS ČR a dozorci jsou součástí vězeňské stráže VS ČR. Dosud dochází k vzájemné řevnivosti v některých věznicích, což může vést k nekvalitní spolupráci těchto složek. Spolupráce vychovatelů a dozorců je přitom klíčová pro řádné zajištění výkonu trestu odnětí svobody a práce s vězněm. Soulad nebo nesoulad v činnosti těchto složek závisí nejen na každém jednotlivci, ale především na managementu a řediteli každé věznice. Ten, jako společný nadřízený, musí být schopen sladit jejich činnost. V některých věznicích jsme zaznamenali snahu vedení věznic o sblížení obou složek nejen na profesionální, ale i kolegiální úrovni (Vinařice, Rýnovice, Světlá nad Sázavou).
Cizinci ve věznicích a v trestním řízení
Postavení cizinců ve věznicích ČR je podle názoru ČHV v některých ohledech nerovné. Projevuje se to zejména v komunikaci, která je jádrem veškeré práce s vězněm. Hovořili jsme s několika desítkami řadových pracovníků a příslušníků VS ČR, kteří se shodují na tom, že s vězni je třeba jednat z pozice formální autority, moci a síly. Na diskutovanou možnost komunikace s vězni v jejich rodném jazyce jsme zaznamenali velice podrážděné pocity personálu VS ČR od obav až po xenofobní výroky na adresu cizinců. Může jít o pocit ohrožení jazykově nevybaveného personálu, že bude v budoucnu nucen se doučovat nějaký cizí jazyk, popřípadě že bude svou neznalostí cizí řeči ve VS ČR znevýhodněn. Dalším významným motivem pro uvedené reakce personálu byl zjevně strach ze ztráty autority a vybudované pozice, pokud přistoupí na komunikaci v mateřském jazyce cizinců. Na dotaz, zda se oslovení pracovníci nechtějí učit cizí jazyky, jsme nejčastěji obdrželi odpověď že chtějí, ale nikoli "kvůli vězňům, kteří jsou zde za trest, a pokud mohli v ČR páchat trestnou činnost, tak mohou i mluvit česky". Podle sdělení vězňů se v tuzemských věznicích objevuje ze strany některých pracovníků VS ČR vůči vězňům z bývalého SSSR jakýsi "syndrom odplaty" za invazi v roce 1968. Naše zkušenosti však tato sdělení nepotvrdily. Doufáme, že ve vězeňství se najde dostatek těch, kteří chápou, že dorozumění je základem penitenciární práce, a kteří budou nasazováni právě na specifickou práci s vězni z jiných etnik a kultur. Doporučujeme zařadit do vzdělávacích aktivit VS ČR i téma multikulturalismu a tolerance.
Ve věznicích jsou organizovány kurzy českého jazyka, což je ze strany VS ČR velice vstřícný krok. Bohužel tyto kurzy nepokrývají potřebu všech cizinců. Přestože vězni se češtině ve věznicích učí, český stát má povinnost zajistit vězňům rovné zacházení, pokud jde o užívání jejich mateřštiny. VS ČR se pak pro zajištění bezpečnosti neobejde bez osob ovládajících cizí jazyky ani v případě, že všichni cizinci budou znát češtinu.
Postavení cizinců v trestním řízení je rovněž diskriminační. Např. využití podmíněného propuštění v případě cizinců je naprosto ojedinělé. Chybí tak významný motivační prvek při práci s vězněm. Rovněž úprava tzv. vyhošťovací vazby je naprosto nedostatečná.
 
Případová agenda
V roce 2002 se ČHV zabýval jednak několika stovkami sdělení vězňů, která jsme obdrželi při návštěvách věznic, a jednak celkem 851 písemnými podáními, které se týkaly celkem 308 klientů, z čehož 215 klientů bylo evidováno v tomto roce poprvé. 93 klientů se na ČHV obracelo i v minulosti. Pokud jde o problematiku, s níž se jednotliví klienti na ČHV obraceli, nejvyšší množství klientů (105 osob) si stěžovalo na průběh trestního řízení, tedy na problematiku, která zpravidla se stavem věznic nesouvisí. Z dalších skupin stížností byly v roce 2002 nejčetnější stížnosti na podmínky ve vězeňství (70 osob), žádosti o přemístění do jiné věznice (63 žádostí), stížnosti na úroveň poskytování zdravotní péče (57 osob). Bezpečnostní problematika je obsažena v 31 případech. Pokud jde o věznice, největší množství klientů ČHV se nachází ve věznicích: Valdice (36), Praha-Pankrác (25), Kuřim (24), Plzeň-Bory (23), Vinařice (20), Stráž pod Ralskem (18), Praha-Ruzyně (18), Ostrov nad Ohří (15), Pardubice (13).
Stížnosti na podmínky ve vězeňství
Vězni si stěžují zejména na následující faktory: strava, hygiena, oblékání, výměna prádla a oděvů, odesílání a příjem korespondence, způsob postupování a vyřizování stížností, neúměrná přísnost podmínek s ohledem na typ věznice, rozhodování ředitele o povolení/nepovolení rádia, televize a dalších věcí (§ 22 z.č.169/1999 Sb.).
Stížnosti na úroveň poskytování zdravotní péče
Předmětem stížností jsou tyto otázky: změny nebo odnětí diet při přemístění odsouzeného z jedné věznice do druhé, předepisování léků odlišně od medikace na svobodě pro totožné onemocnění, odmítání nebo naopak přinucování k odbornému lékařskému vyšetření, nezájem lékaře o subjektivní stav pacienta, rutinní a povrchní přístup lékaře (např. ošetření 40 - 60 pacientů za den), nedostupnost náhradních součástí zdravotnických pomůcek - berlí, brýlí apod.
Dosavadní zjištění nepotvrzují oprávněnost těchto stížností jednoznačně. ČHV z toho důvodu zahájil spolupráci s lékaři. V některých případech jsou stížnosti s odstupem času neprokazatelné. Například když si vězni - cizinci stěžují, že jim lékař, pokud neměli peníze na úhradu, odmítl předepsat léky na chřipku. S tvrzeními tohoto druhu se však pracovníci ČHV setkávají velice často, pokud přijdou do styku s vězněnými cizinci. Vyskytly se případy, kdy lékaři poukázali na nedostatky, pokud jde o podmínky výkonu vazby nebo trestu s ohledem na zdravotní stav vězňů, a kdy se jeví stížnosti vězňů jako oprávněné. Např. diabetici v Pardubicích - obtížně dostupný insulin, což vedlo k narušování osmihodinové doby k spánku a k problémům sladit aplikaci insulinu s příjmem stravy. Dalším příkladem je neposkytnutí vozíku nebo alespoň berlí pro účely eskorty osobě s amputovanou nohou, která tedy byla nucena během eskorty nedůstojně poskakovat.
Pokud analyzujeme danou problematiku jako celek, lze dojít k následujícím závěrům. Pravděpodobně nejčastějším problémem se jeví komunikace mezi obviněnými či odsouzenými a zdravotnickým personálem, ať už se jedná o informování o stavu pacienta, o možnostech další léčby nebo výsledcích prodělaných vyšetření, což vede často k nedorozuměním a následným stížnostem. Příčinu je v některých případech možno vidět v individuálním přístupu lékaře, v dalších případech ve faktu, že personální obsazení je nedostatečné a dochází k pracovnímu přetížení lékařů. Jako důležitý tedy vnímáme komunikační styl zdravotnického personálu a v neposlední řadě i přístup vedení příslušné věznice. Dosažení kvalitní úrovně se odvíjí od dobrého vedení, dostatku financí a zkušeného personálu, což je možné aplikovat i na nevězeňská zdravotnická zařízení.
Bezpečnostní problematika - násilí, špatné zacházení
V našich zprávách pracujeme s pojmem "bezpečnost" v poněkud odlišném významu oproti VS ČR v jejích zprávách. Nemáme totiž na mysli zabezpečení věznic proti útěkům apod. Klademe si spíše otázku, do jaké míry je bezpečné vězeňské prostředí pro vězně a personál VS ČR. Jde o velice citlivé téma, které lze spíše nežli na důkazech, kterých zaznamenáváme u většiny stížností nedostatek, stavět jen na tvrzeních vězňů a pracovníků VS ČR. O příležitostném násilí mezi personálem VS ČR a vězni hovoří nebo je připouštějí v četných rozhovorech s ČHV zástupci obou stran. Zmiňují náhodné potyčky, ale i účelové použití síly. Tyto jevy nejsou zpravidla zaznamenávány jako případy zákonného použití donucovacích prostředků. Údajně se informace o takových excesech nedostávají ani k ředitelům věznic. Vězni vyslovují názor, že pokud takové potyčky vyjdou najevo, pak bez ohledu na to, zda iniciátorem byli příslušníci VS ČR nebo vězni, lze předpokládat kriminalizaci kauzy v neprospěch zúčastněných vězňů. Informace o vnitřních konfliktech nejsou údajně obvykle vynášeny mimo vlastní aktéry. Přesto některé informace o újmě na zdraví způsobené příslušníky VS ČR vězňům pronikají k ČHV. V minulém roce jsme GŘ VS ČR upozornili na několik velice závažných případů, ale žádný z nich nebyl následným šetřením označen jako protiprávní jednání ze strany příslušníků VS ČR. V jednom případě přitom zranění vězně podle našeho názoru neodpovídalo žádnému přípustnému donucovacímu prostředku (zlomení dolní čelisti symetricky na obou stranách). Rovněž v tomto roce se vyskytla stížnost na brutální zacházení s vězněm, který měl být velice vážně zbit dvěma příslušníky VS ČR, kteří si jej následně měli vyfotografovat s tím, že fotografie ukáží pozůstalým oběti, kterou vězeň podle rozsudku zavraždil. Podle tvrzení vězně věc vypadá, jako "bití na zakázku". Ani stížnost tohoto vězně nebyla VS ČR vyhodnocena jako oprávněná. Jak bylo výše uvedeno, v prvním pololetí roku 2002 byla pouze jedna stížnost na násilí ze strany příslušníka VS ČR vyhodnocena jako oprávněná. Šlo o situaci, kdy příslušník udeřil mladistvé hlavami o sebe. Zranění bylo vyhodnoceno jako lehké, bez následků. Příslušník byl potrestán snížením funkčního platu o 10 % na dobu 3 měsíců. 3)
K výše uvedenému lze uvést snad jen tolik: Český helsinský výbor, ale i jakákoli jiná organizace působící ve vězeňství, je odkázána na zprostředkované informace. Tím si sice uchovává nezbytnou nestrannost, ale na druhé straně téměř nemá možnost důsledně prošetřit podané stížnosti. Nezbývá nežli pracovat jako se zdrojem informací se stížnostmi a sděleními vězňů a personálu VS ČR s přihlédnutím k jejich subjektivnímu nebo zobecňujícímu charakteru nebo spolupracovat se subjektem, který má dostatek procesních pravomocí (státní zástupce, Ministerstvo spravedlnosti, advokáti apod.).
Jako možný případ špatného zacházení uvádíme situaci, kdy od narození trvale zdravotně postižený vězeň je spoutáván při eskortách bez souhlasu lékaře. VS ČR odůvodňuje absenci souhlasu lékaře zužujícím výkladem nařízení generálního ředitele č. 23/1999 a proti smyslu mezinárodní klasifikace nemocí (opatření Českého statistického úřadu OP04/93). Podle našeho názoru i u vrozených chorob je namístě aplikovat nař. GŘ č. 23/1999 a podmiňovat použití pout souhlasem lékaře.
Pokud jde o násilí mezi vězni, to nebylo v roce 2002 prioritním zájmem ČHV. Přesto jsme zaznamenali několik sdělení týkajících se šikany mezi vězni. Tato se projevuje např. zákazy vycházek, zákazy komunikovat s některými vězni, vynucováním si úsluh, kontrolováním pošty, věcí, odebíráním věcí apod. Kolektivní ubytování vězňů je faktor, který znemožňuje důslednou eliminaci takových jevů.
Pracovněprávní vztahy
Vězni dále namítají porušování Nařízení vlády č. 365/1999 Sb. - práce přesčas § 3, skupiny pro stanovení odměny dle druhu práce § 2, maximální pracovní doba § 32/1 z.č.169/1999 Sb. Dále vězni tvrdí, že normy na provedení práce jsou stanovené tak, že jsou nesplnitelné, apod. Vězni zpochybňují způsob posuzování kvality práce a z ní vyplývající výši odměny za práci a kapesné (nejasné normy pro kvalitu práce a výpočet odměny), výpočet výše sociálního kapesného, problémy při aplikaci § 25 odst. 4 z.č.169/1999 Sb. (příjem peněz a nakládání s nimi). Podání vězňů v tomto ohledu se prošetřují.
Vycházky
Zaznamenali jsme stížnosti i pokud jde o vycházky vězňů. Vycházky bývají někdy nařizovány v brzkých ranních hodinách, nařízené ošacení ne vždy odpovídá povětrnostním podmínkám a individuálním - např. zdravotním - potřebám vězňů.
 
Analytická činnost a lobbying
Oddělení právních analýz ČHV, které projekty monitoringu vězeňství realizuje, využívá právních rozborů textů jakož i lobbyingu velice často. Analytická činnost i lobbying se týká případové agendy, sledované právní úpravy a vnitřních řádů věznic, konkrétních situací atp. Vedle výše uvedené agendy se tato činnost zaměřuje také na některé tématické okruhy: volební právo ve věznicích a jeho realizace při volbách do Parlamentu v r. 2002, náboženské svobody ve věznicích, právo na lékařskou péči, zaměstnávání odsouzených, situace ve věznici Vinařice a Rýnovice - platební operace, kontinuální práce a role kurátora, problematika odívání odsouzených, realizace práva na vzdělání ve věznicích, podmínky pro uvalení vazby s ohledem na zdravotní a sociální aspekt, vyhošťovací vazba (trestněprocesní úprava, podmínky ve věznici), bezpečnostní situace ve vězeňství, problematika hladovek ve věznicích, novela t.ř. č. 265/2001 Sb. a její vliv na trestní justici v roce 2002. Velká pozornost byla věnována postavení mladistvých a žen ve věznicích a dále matek s dětmi a těhotných žen.
Volby ve věznicích
Výkon volebního práva vězni byl sledován ve věznici Praha-Ruzyně v červnu roku 2002. Bylo zjištěno, že právo volit tajně bylo zajištěno. Ve volební místnosti byly k dispozici volební lístky. Odsouzení a obvinění si je mohli volně využít pro účely voleb. Nebyl zaznamenán žádný nátlak ze strany VS ČR nebo vězňů na voliče ve věznici. Volby se odehrály v jednom volebním dnu s tím, že druhý den byla volební komise k dispozici pro případ potřeby. Při výběru byli vězni omezeni oproti veřejnosti tím, že neměli k dispozici dostatek informací, volební kampaň ve věznicích neprobíhala, televize a tiskoviny nejsou pro všechny vězně vždy dostupné s ohledem na jejich materiální situaci. Voleb se nezúčastnili obvinění a odsouzení, kteří neměli v pořádku doklad totožnosti. Zajištění dokladů totožnosti je sice úkolem VS ČR, nicméně malý počet sociálních pracovnic a nespolupráce samotných odsouzených a obviněných způsobuje prodlevy v řešení všech souvisejících problémů před volbami.
Náboženské svobody ve věznicích
V roce 2002 bylo uskutečněno dotazníkové šetření mezi duchovními 4), doplněné konzultacemi s pracovníky Vězeňské duchovenské péče a Hlavním kaplanem VS ČR. Z poskytnutých informací vyplynula následující zjištění.
Poskytování duchovní péče je ve věznicích zajišťováno jednotlivými církvemi a náboženskými společnostmi na základě zákona č. 3/2003 Sb., dále Vězeňskou duchovenskou péčí (VDP) - nevládní organizací čítající cca 300 členů, z čehož cca 200 aktivně ve věznicích působí, a v neposlední řadě samotnou Vězeňskou službou prostřednictvím vězeňských kaplanů (28 osob), kteří ve věznicích (26 věznic) působí jako zaměstnanci VS ČR. Zastoupení církví a náboženských společností mezi kaplany je následující: Bratrská jednota baptistů, Církev adventistů sedmého dne, Církev bratrská, Českobratrská církev evangelická, Československá církev husitská, Evangelická církev metodistická, Pravoslavná církev, Řeckokatolická církev, Římskokatolická církev a Slezská církev evangelická. Kaplani vedle vlastní činnosti zprostředkovávají kontakt vězňů s duchovními příslušnými k jiným církvím a náboženským společnostem, kteří na základě pověření své církve a souhlasu VDP pravidelně nebo na požádání konkrétního vězně docházejí do věznic (dále pověřené osoby). Pověřené osoby pocházejí vesměs z výše uvedených církví, např. také z Církve Ježíše Krista posledních dnů a z Křesťanských sborů. Velice silně je co do počtu (155 pověřených osob) zastoupena Náboženská společnost Svědkové Jehovovi. Jejich spolupráce s VDP a vězeňskými kaplany se však na rozdíl od ostatních vyznání omezuje na minimum. Vedle výše uvedených působí ve věznicích také Armáda spásy.
Generálním ředitelstvím VS ČR je deklarován důraz na pochopení ekumenických vztahů a toleranci k jiným vyznáním. Tento pozitivní aspekt českého vězeňství je podle sdělení pracovníka VS ČR oceňován i v západoevropských zemích. Některými členy vězeňské duchovenské péče byla přesto vyslovena pochybnost, zda všichni duchovní (zejména z širokého okruhu pověřených osob) působící ve věznicích skutečně respektují odlišnosti v náboženském přesvědčení svých klientů a zda vždy plně respektují přání vězně ohledně příslušnosti duchovního, především zda neprosazují svoji konfesi na úkor jiných vyznání. Je však nezbytně třeba ocenit, že VDP aktivně usiluje o mezikonfesní toleranci ze strany kaplanů, která je jedním z předpokladů pro doporučení VDP, bez něhož se pověřené osoby nemohou stát kaplanem v pracovním poměru s Vězeňskou službou.
O duchovní služby projevuje zájem cca 10 - 20 % vězňů, z čehož polovina o duchovního vyznání římskokatolického. Druhá polovina se pak dělí mezi evangelíky, husity, baptisty, adventisty - celkem cca 10 - 40 % žadatelů - a dále jde o stoupence Pravoslavné církve, Svědků Jehovových, Armády spásy, spíše jednotlivci se hlásí k islámu, židovství, buddhismu, jeden odsouzený z dotazovaných věznic se hlásí k satanismu, ostatní osoby jsou "hledající", nepatří tedy k žádné církvi nebo náboženské společnosti. V českých věznicích působí šest kaplanů římskokatolické konfese, pět adventistů sedmého dne, jeden pravoslavný. Určitá disproporce mezi poptávkou vězňů a náboženskou příslušností kaplanů není zásadní překážkou pro komunikaci mezi konkrétním duchovním a konkrétním vězněm.
Ve věznicích jsou realizovány pohovory s duchovními a dále zpravidla zpovědi, bohoslužby, mše svaté, kázání, skupinová práce, svatby, iniciační svátosti atd. Ve vazebních věznicích je však podle sdělení dotázaných duchovních obtížné pracovat s obviněnými skupinově. Skupinové aktivity jsou nevyhnutelně vyloučeny u obviněných, kteří jsou ve vazbě z koluzních důvodů, u ostatních obviněných není dána pro práci ve skupině žádná zákonná překážka.
Procedura, jíž vězeň žádá o poskytnutí duchovní služby, není složitá. Obvinění a odsouzení podávají žádost o rozhovor s duchovním vychovateli nebo osobně kaplanovi; návštěvu jiných duchovních zprostředkovává kaplan, případně sociální pracovník. V jedné věznici jsme však byli kaplanem upozorněni na snahu pracovníků Vězeňské služby omezovat přístup k duchovnímu v rámci uplatňování sankcí za porušování vnitřního řádu věznice.
Jeden duchovní upozornil, že na něho pracovníci věznice vyvíjeli nátlak, aby porušil zpovědní tajemství, s poukazem na skutečnost, že má povinnost pomoci orgánům Vězeňské služby při práci s vězněm hodným zvláštního zřetele.
Pokud jde o náboženskou literaturu, stížená dostupnost se týká literatury v jiných jazycích, i v tomto případě se duchovní snaží obstarat alespoň jednotlivé knihy.
Některé církve se ve své činnosti soustřeďují jen na omezený okruh věznic. (Např. a imáma islámu nedochází do věznice Jiřice a římskokatolický duchovní je postrádán ve věznici Liberec, pravoslavný duchovní je postrádán ve věznicích Jiřice a Horní Slavkov.)
S ohledem na výše uvedené lze vyslovit závěr, že míra možnosti realizovat náboženská práva ve věznicích je optimální. V každé věznici je dostupný duchovní alespoň určité konfese. (Ve dvanácti věznicích nepůsobí kaplani vůbec. Než se podaří místa kaplanů obsadit, realizují duchovenskou péči pověřené osoby, které do věznice pravidelně docházejí.) Věznice Nové Sedlo a Všehrdy projevily zvýšenou potřebu obsadit post kaplana. Pověření pracovníci Vězeňské služby s duchovenskou péčí aktivně spolupracují, významná je také tendence zřizovat ve věznicích kaple (celkem 10 kaplí) a modlitebny. (V roce 2002 byly zřízeny nově v Ostravě, Stráži pod Ralskem a v Ruzyni.) Je důležité, aby Vězeňská služba nadále věnovala pozornost možnosti spolupráce s duchovními při práci s vězněm a tuto spolupráci rozšiřovala (např. umožněním setkání duchovního a komunity obviněných, kteří nejsou v koluzní vazbě, v kulturních nebo návštěvních místnostech) a aby činnost pracovníků VS ČR a duchovních byla koordinována v jednotlivých věznicích tak, aby se jejich aktivity vzájemně doplňovaly (např. osvěta o úloze církví a náboženských společností ve vězeňství mezi řadovým personálem VS ČR, porady za účasti duchovních apod.).
Kontinuální práce a role kurátora
Počátkem roku 2002 byla ze strany ČHV vyvíjena činnost směřující k podpoře zachování rozvinuté a fungující sítě sociálních kurátorů, kteří by měli ve spolupráci s věznicemi a probačními úředníky tvořit celek zajišťující efektivní justici včetně prevence kriminality a recidivy. Do Parlamentu ČR a na příslušná ministerstva byl v tomto smyslu zaslán přípis navrhující dodatečně pozměnit novelizovanou právní úpravu zákona č. 114/1988 Sb.
Mladiství a ženy ve věznicích
V rámci projektu Českého helsinského výboru, zaměřeného na podmínky výkonu vazby a výkonu trestu odnětí svobody žen a mladistvých v ČR, byl ve věznicích a vazebních věznicích České republiky za spolupráce s Vězeňskou službou ČR realizován výzkum metodou dotazníkového šetření, řízených rozhovorů a místního šetření.
Základní zpracované výsledky jsou uveřejněny na webové stránce ČHV a v publikaci "Vybrané otázky problematiky žen a mladistvých ve věznicích", kterou je možno obdržet na adrese ČHV. Nejzásadnější zjištění týkající se podmínek ve věznicích jsou následující.
V českých věznicích nedochází k zásadnímu porušování právních předpisů, které se k této oblasti vztahují, přesto život ve věznicích a úroveň zacházení s vězni má své nedostatky.
Z výsledků dotazníkového šetření např. vyplynulo, že vězněné ženy a mladiství považují za nejhorší zážitek z věznic "zacházení s vězni" a dále "snížení lidské důstojnosti", "nudu", "pocit bezmoci", "hygienické podmínky", "nevyřešené stížnosti", "vztahy mezi vězni", "šikanu i rvačky mezi nimi".
Kázeňská praxe se ve věznicích uplatňuje na základě poměrně vágní právní úpravy, která na rozdíl od přestupkového práva postrádá celou řadu hmotně-právních specifikací, ale i procesních institutů. Právní úprava je tedy doplňována praxí, která se však v jednotlivých věznicích liší, jak je uvedeno dále. Vězni poukazují na nerovnoměrné uplatňování kázeňských trestů a kázeňských odměn v jednotlivých věznicích, což vede k teritoriální disproporci ve výkonu vazby a trestu. Tato praxe může vést k další nerovnosti, například při rozhodování soudů o podmíněném propuštění. Z výzkumu vyplynulo, že odměny, které představují faktické zvýhodnění a subjektivní zlepšení podmínek ve výkonu trestu, jako např. mimořádné zvýšení doby trvání návštěv, věcná nebo peněžitá odměna, přerušení výkonu trestu apod., jsou využívány zřídka, ačkoli představují významný motivační prvek.
Co se týče základních podmínek ve věznicích, výzkum prokázal, že obviněné/í a odsouzené/í mají zcela minimální možnost vyzdobení cel, že v oblasti hygieny mají jednotlivci omezený přístup k teplé vodě, který je způsobený kapacitou věznic. Tak ale mohou být negativně ovlivněny hygienické návyky obviněných a odsouzených. Obzvláště u vězněných žen by bylo vhodné přihlédnout k jejich hygienickým a sociálním potřebám, neboť pro udržení duševní pohody ženy je nesmírně důležitá péče o zevnějšek, včetně oblečení.
Výzkum se také zabýval otázkou dostupnosti drog a mobilních telefonů ve věznicích a možností mít heterosexuální pohlavní styk. Na existenci všech těchto negativních prvků ve věznicích respondenti poukazovali, ačkoli sami nepřiznali, že by se na nich aktivně podíleli.
Matky s dětmi, těhotné ženy
Právní úprava týkající se těhotných žen a matek s dětmi neupravuje výkon vazby matek s dětmi. Ačkoli Český helsinský výbor upozorňoval některé členy Výboru pro zabránění mučení a nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestu Rady vlády ČR pro lidská práva a ačkoli Rada věc projednala, problém dosud nebyl vyřešen. V praxi tedy vše nadále záleží na osobním a iniciativním přístupu pracovníků VS ČR. Nabízí se - jak je naznačeno výše - věc legislativně řešit dvojím způsobem: 1. ponechat těhotnou ženu a matku s dítětem na svobodě, 2. umožnit výkon vazby s dítětem. Oddělení matky od dítěte je však variantou nežádoucí. Má celou řadu negativních konsekvencí nejen pro matku, ale, a to zejména, pro dítě. Dětská psycholožka, která s ČHV spolupracuje, uvádí, že dítě do 4 let se formuje a styk s matkou je důležitý pro vývoj dítěte z hlediska schopnosti navazovat kontakty, orientovat se v sociální sféře atd. Absence matky může vést až k deprivaci a narušení osobnosti. Občasné návštěvy dítěte ve věznici problém neřeší. Ačkoli na matku mohou působit pozitivně, pro dítě jsou bezvýznamné až kontraproduktivní. Negativa vězeňského prostředí, pokud se je nepodaří VS ČR eliminovat, nejsou v tomto věku dítěte významná v porovnání s jednoznačným pozitivem, které přináší život dítěte s milující matkou. Psycholožka dále doporučuje zřizování jesliček, aby matky mohly vedle péče o dítě rozvíjet i další dovednosti nezbytné pro budoucí zajištění obživy. Každodenní péče odborníků (psychiatra, pediatra, psychologa) není nezbytná. Za zvážení stojí úvaha, že nejen matka, ale každá o dítě pečující osoba, by měla mít stejné možnosti ohledně výkonu trestu a vazby s dítětem. Jedině tím by byla zajištěna rovnost dětí v případě, že osoba o ně pečující se ocitne ve vazbě nebo výkonu trestu. Umístění dítěte k matce do výkonu vazby nebo trestu musí být vždy odůvodněno nemožností umístění dítěte do vhodnějšího prostředí (např. do péče otce) a přichází v úvahu jako výjimečné krajní řešení.
 
Závěr
Reformní snahy ve vězeňství a v justici měly v minulém roce velice podstatný dopad zejména na počty vězňů ve věznicích. Byla zaznamenána snaha o zvýšení odbornosti jednotlivých úrovní práce s vězněm, managementu i logistiky. S ohledem na vnitřní zadluženost a omezené lidské a materiální zdroje není vývoj stavu vězeňství tak rychlý, jak bychom si přáli. Na druhé straně celá řada problémů, které byly zjevné v minulých letech, je pozitivně řešena.
 
1) Zpráva o plnění opatření v oblasti vězeňství a trestní politiky z hlediska reformy vězeňství (stav ke dni 30. 6. 2002)
2) Rozbor stížností č.j.: 102/2002/931 - OK - GŘVS
3) Rozbor stížností č.j.: 102/2002/931 - OK - GŘVS
4) Dotazníkem byly obeslány všechny věznice, odpovědi jsme získali od kaplanů (případně pověřených duchovních) z věznic Praha-Ruzyně, Mírov, Plzeň, Jiřice, Stráž pod Ralskem, Opava, Ostrava, Liberec, Hradec Králové a České Budějovice.
 
Miroslav Krutina a kol., 
právník ČHV