Stanovisko ČHV k řízení o vydání Omonullo Maksudova a Zokhidjon Mirzaeva k trestnímu řízení do Uzbecké republiky

Český helsinský výbor (dále ČHV) vyjadřuje vážné znepokojení s postupem Krajského státního zastupitelství v Plzni ve vydávacím řízení s uzbeckými občany Omonullo Maksudovem a Zokhidjon Mirzaevem.

Dne 16.8.2007 byl po 46 dnech propuštěn z vydávací vazby ve Věznici Plzeň uzbecký občan Omonullo Maksudov. Zokhidjon Mirzaev, jakkoliv byl propuštěn již dříve, strávil ve vydávací vazbě 20dní. Extradiční řízení je s oběma vedeno na základě mezinárodního zatýkacího rozkazu, vydaného Uzbeckou republikou z toho důvodu, že se měli dopustit trestných činů terorismu, organizování zločinného spolčení, nelegálního držení zbraní a střeliva a vraždy, a to tím, že se aktivně účastnili událostí v Andijanu 12.5.2005 jako členové organizace Akromia napojené na údajně teroristickou organizaci Hizb-ut-Tahir. 

Uzbekistán je obecně vzato považován za příklad jednoho z nejhorších režimů v oblasti lidských práv, dovolíme si říci, že v celosvětovém měřítku. Událost v Andijanu je přitom vnímána jako jeden z nejvíce signifikantních projevů autoritářského režimu a masivního porušování lidských práv v této zemi. Též stojí za zmínění, že organizace Hizb-ut-Tahir je považována za významnou opoziční politickou stranu. Během incidentu v Andijanu v květnu 2005 bylo při poklidné demonstraci bez varování zavražděno bezpečnostními složkami několik set osob včetně žen a dětí a organizátoři a svědci protestů (i jim předcházejícího útoku na věznici s cílem dosáhnout propuštění zde držených politických vězňů) byli následně bezpečnostními složkami bezprecedentně mučeni, souzeni v netransparentních a zcela zřejmě nespravedlivých soudních procesech, jejichž výsledkem byly rozsudky až dvacetiletých trestů odnětí svobody. Perzekuce obyvatelstva po této události byly ve jménu "války s terorismem" dále prohloubeny, údajní svědci či dokonce organizátoři jsou vystaveni obzvláště krutému přístupu ze strany státu. Mezinárodní společenství postup Uzbekistánu velmi tvrdě odsoudilo, k přijetí sankcí vůči němu přistoupila Evropská unie, Valné shromáždění OSN incident výslovně odsoudilo, UNHCR poskytlo ochranu stovkám uprchlíků ze země. Tvrdé kritice mezinárodního společenství jsou zároveň vystaveny státy, které navracejí uzbecké uprchlíky zpět do vlasti, příp. je vydávají k trestnímu stíhání.  

ČHV v tomto kontextu považuje za nepřijatelné, že Česká republika svým postojem v daném extradičním řízení dává najevo, že vážně zvažovala, že by daní uzbečtí občané mohli být do Uzbekistánu vydáni. Přes nutné pochybnosti je snad akceptovatelné, že bylo vydávací řízení zahájeno (vzhledem k mezinárodnímu zatykači), za zcela neakceptovatelné však pokládáme, že byli oba tito pánové drženi ve vydávací vazbě. Zjistit výše uvedené informace o podloží jejich případu by příslušnému státnímu zástupci jistě nezabralo více času, než jeden den (možná jeden telefonát, např. na Ministerstvo zahraničních věcí ČR). Přitom by měl být brán na zřetel ten fakt, že vzetí do vydávací vazby je opatření fakultativním, tedy výjimečným. Jen na základě obecného přehledu o situaci v Uzbekistánu, případně o předmětném incidentu, by přitom bylo lze dle našeho přesvědčení předjímat, že jejich vydání musí být soudem posouzeno jako nepřípustné. V daném případě však neměly orgány činné v trestním řízení k dispozici jen "obecný přehled" – již 4. července jim byla doručena zpráva Úřadu Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky, že pánové Mirzaev a Maksudov jsou pod ochranou tohoto úřadu a bylo jim přiznáno postavení uprchlíka z politických důvodů ve Spolkové republice Německo; 11. července zpracoval ČHV vyjádření ke stavu lidských práv v Uzbekistánu a lze předpokládat, že blízko tohoto termínu byla zpracována obdobná zpráva Ministerstvem zahraničních věcí ČR. Nabízí se proto otázka – z jakého důvodu byli pánové Mirzaev a Maksudov i poté drženi ve vazbě? Máme se snad domnívat, že i v této chvíli příslušné orgány vážně uvažovali o tom, že by je ČR mohla vydat do Uzbekistánu (mj. z toho samého důvodu, z něhož jim byl udělen politický azyl v Německu)? A nezbývá než se tázat – máme předpokládat, že by v hypotetickém případě české orgány postupovaly analogicky, pokud by se jednalo o kulantně zastřený mezinárodní zatykač dožadující se vydání politických oponentů do KLDR nebo na Kubu?    

Postup státního zastupitelství vyvolává vážné pochybnosti o soudnosti, nemluvě pak o spravedlnosti a úctě k principům lidských práv. Z toho hlediska můžeme jen doufat, že se jedná o ojedinělý exces ve vydávacím řízení, který se snad stane odstrašujícím příkladem pro všechny budoucí případy. Panu Maksudovi a panu Mirzaevovi by se ovšem měly příslušné orgány výslovně a důrazně omluvit, k čemuž je tímto vyzýváme!

Za Český helsinský výbor
Mgr. František Valeš,  PhDr. Libuše Šilhánová

Praha 11.9. 2007