Začalo to Kohákem ...

Radka Nekolová

Aldo Leopold ve své krásné knížce Obrázky z chatrče v úvodu píše: 
“Jsou tací lidé, kteří mohou žít bez volné přírody, a tací, kteří bez ní žít nemohou.”

Tuto brožurku psal člověk, který bez přírody žít nemůže, pro ty, kdo jsou na tom stejně. 

Uvedené publikace:

Kohák Erazim (2002): Zelená svatozář. Praha

Gore Al (2000):  Země na misce vah. Praha

Keller Jan (1995): Až na dno blahobytu. Brno

Leopold Aldo (1999): Obrázky z chatrče a rozmanité poznámky. Abies

Librová Hana (1994): Pestří a zelení. Brno

Naess Arne (1996): Ekologie, pospolitost a životní styl. Abies

Šmajs Josef (1995): Ohrožená kultura. Brno

sborník (1996): Závod s časem. Praha 

Úvod

Nedávno jsem vešla do knihkupectví a zahlédla tam knihu se zvláštním názvem - Zelená svatozář (kapitoly z  ekologické etiky) od Erazima Koháka. Zvědava, co je knížka s takovým názvem zač, jsem ji otevřela a přečetla jsem si její motto: 

	Pozoroval jsem lidového řezbáře, jak své dílo zpestřuje zbytky modelářských laků. Právě natíral apoštolům svatozáře na zeleno. Vracel jsem se tehdy z ekologické konference, a tak jsem se zeptal, jaký význam má ta zelená svatozář. Řekl zamyšleně: “Došel mi žlutý lak.”

To mě natolik zaujalo, že jsem se do knížky začetla, a hned první věta mi motto vysvětlila.  Autor píše o filosofickém myšlení o lidském pobývání na Zemi v situaci, kdy lidstvu “došel žlutý lak” - dostalo se do ekologické krize. Knihu jsem si koupila a nelitovala jsem. Rozšířila mi obzory a z různých kousků mých dosavadních poznatků mi poskládala velký kus mé ekologické mozaiky. Zároveň ve mě probudila potřebu skládat další kousky ke kouskům, aby obraz byl co nejúplnější. S několika střípky této mozaiky bych Vás teď chtěla seznámit, pokud je už neznáte. 
	Kohák k doplnění ekologické gramotnosti doporučuje přečtení několika knížek, méně či více filosoficky laděných (nutno uvést, že tím myslí ekologickou gramotnost posluchačů filosofické fakulty, nikoliv laika - proto je tak náročný). Některé z těch knížek jsem znala, jiné ne. Tak, ač jsem laik, jsem si doplnila gramotnost (domnívám se totiž, že nejen budoucí filosof by měl být řádně ekologicky vzdělán). Uvedené knížky jsou (stejně jako Zelená svatozář) v knihkupectvích většinou nenápadné a snadno přehlédnutelné. A některé již nesehnatelné. Takže mi hlavou projela úvaha: kolik asi lidí by si ty knížky i rádo přečetlo, ale vůbec o nich neví, a protože nemá po ruce dobře vybavená pražská knihkupectví, pravděpodobně se o nich ani nikdy nedozví? 
Na tuto otázku neznám ani přibližnou odpověď. Ale určitě znám dost lidí, kteří mají minimálně rádi přírodu, tedy je tu zvýšená pravděpodobnost, že tuto brožurku nehodí do koše, sotva ji dostanou. Klade si totiž za cíl podat o publikacích, které jsou v ní uvedeny (jsou to ty doporučované Kohákem), takové informace, aby čtenáři usnadnila rozhodnutí “tak tuhle knížku ano, tuhle ne”. A zároveň jsem měla ambice napsat ji tak, aby i její vlastní přečtení bylo přínosné (jak se mi to podařilo, posuďte sami). Nejsem filosof, je to pohled laika. Jsem (podle Kohákovy terminologie) “zeleně myslící” dendrolog, který se tu více, tu méně úspěšně snaží i “zeleně žít”. Vede mne k tomu poznání, že lidstvu došel žlutý lak. Uvedené knížky pro mě byly inspirací. Přála bych si, aby se staly inspirací i pro vás. 
A o tom to celé je.   	

Zelená svatozář
kapitoly z ekologické etiky

Erazim Kohák

Charakteristika knihy:
	Tuto knihu považuji za nejpřínosnější ze všech uvedených a je zároveň i čtivá. Místo podrobné charakteristiky je v mé práci uvedeno množství citátů, protože mi připadá, že autor v nich vyjádřil myšlenky lépe, než bych to v nutné zkratce dokázala já. 
	Autor uvádí, že účelem jeho knihy je předložit čtenáři přehled soudobého filosofického myšlení o lidském pobývání na Zemi v době, kdy lidstvu došel žlutý lak (viz dříve uvedené motto). O názorech a směrech informuje spíše jako učitel, ne jako agitátor. Chce poskytnout znalosti, ne agitovat pro to či ono řešení. Není to kniha o jeho názorech, je to kniha o soudobém ekofilosofickém myšlení. Jde v ní o to, aby čtenář získal dostatečné informace k vytvoření svých vlastních závěrů, a to i o názorech, se kterými autor sám hluboce nesouhlasí. Protože jsem se uvedenými citáty snažila přiblížit knihu co nejvíce, je mezi nimi dost takových, které vyjadřují myšlenky jiného autora, ne Koháka (bývá u nich zmíněn autor).  
	Autor slovo etika užívá v běžném významu souboru zásad a pravidel, které člověku naznačují, jak by se měl chovat ve svém obcování s druhými. U ekologické etiky jde o to, že se pravidla týkají i všeho mimolidského světa. 
	V úvodu přesvědčuje o naléhavosti ekologické krize. Dále se zabývá vztahem lidstva k ostatním obyvatelům této Země, “zvířatům”, ve vší jeho krutosti a něze, tedy dvojznačnosti. Konstatuje, že vzniká dilema, a uvádí Singera, který chce řešit situaci radikálně odmítnutím účastnit se čehokoliv, co vede k utrpení zvířat (ať už je to masná velkovýroba či pokusy na zvířatech) (citáty č. 9-12), i Rollina, který se snaží dojít ke kompromisu (13).  
	V další části se věnuje jednotlivým ekologickým etikám. Etika úcty k životu je charakterizována v Závodu s časem, etika země v Leopoldových Obrázcích z chatrče. Ostatní etiky (etika bázně boží, etika vznešeného lidství a etika záchranného člunu) jsem se snažila alespoň trochu přiblížit citáty. 
	V dalších dvou částech se autor snaží najít odpověď na otázku: jak teď na to? K tomu jsou různé přístupy či strategie. Jedním přístupem je orientace, která kořen problému, a tudíž i klíč k jeho řešení vidí v člověku, v jeho odcizení se přírodě nebo nezodpovědnosti vůči přírodě, a proto i řešení hledá v osobní zodpovědnosti a v různých variantách hluboké ekologické etiky. Zkratkovitě lze tento přístup označit jako přístup subjektivizace v ekologické etice. Jako jeho protějšek je možné označit strategii poznané nutnosti a přístup objektivizace v ekologické etice. Jde o postoj, který vidí kořen problému v systémovém střetu přírody a kultury a hledá systémová řešení, například v sociobiologii a v systémové teorii. 
	Pokud jde o subjektivizaci v ekologické etice, uvádí Arna Naesse s jeho hlubokou ekologií (viz Arne Naess: Ekologie, pospolitost a životní styl) i jeho následovníky s ekologií hlubinnou (skutečně citový návrat k prapůvodnímu já, které vlastně ani není já, nýbrž jednota všeho života) (24). Dále se zabývá také ekofeminismem. V kapitolách o objektivizaci v ekologické etice se zabývá hypotézou Gaia (25) a již zmíněnou sociobiologií a systémovou teorií (27-28). Uvádí problematiku ekologie jako ideologie (29).   
	V závěru knihy je kapitola “Malé vyznání velké lásky” a pouze tam se můžeme seznámit s autorovými názory na problematiku. 

Citáty: 

1) “Všechny dostupné ukazatele naznačují, že lidstvo svým jednáním drasticky narušuje schopnost biosféry vyrovnávat lidské zásahy a udržovat prostředí vhodné pro lidský druh života.” (str. 18)

2) “... zjevné a povážlivé je poškození našeho bezprostředního životního prostředí. Vzdor poklesu exhalací z továren je pražský vzduch dále nedýchatelný: nedomyšlený výbuch automobilismu vytvořil nový zdroj nebezpečných exhalátů. ... Výstavba ničí zoufale potřebné lesní porosty a mokřady. Nerostná těžba rozemílá vrchy i krajinu, lesy umírají. Povodně na Moravě nám naznačily, jak daleko postoupily naše zásahy do krajiny. Přitom dál vítáme vzestup spotřební úrovně jako ‘pokrok’ a v nejmenším se nestaráme, jak úsporněji využívat zdroje a zmenšit negativní dopad našeho ‘pokroku’ na svět kolem nás. Ekologické ohrožení na úrovni zjevného poškození životního prostředí je již nepopiratelné. 
	Druhá úroveň je globální. Tu nám připomínají mezinárodní vědecká setkání, jako konference o klimatických změnách, jež proběhla v japonském Kjótu. Vědci, vládní i mezivládní komise z celého světa dospěli ke stejnému závěru. Vypouštění skleníkových plynů, zejména oxidu uhličitého, překročilo schopnost moří a lesních porostů, ničených těžbou, požáry a kultivací, udržovat rovnováhu v atmosféře. Průměrná teplota Země stoupá s řadou dramatických následků. ... Klimatické změny ohrožují předpoklady života.” (str. 18-19)

3) “Na zmíněné konferenci v Kjótu se ukázalo, že americká vláda si je stejně vědoma akutního ohrožení jako vlády evropské, avšak američtí voliči nejsou ochotní přijmout jakékoliv omezení, které by jakkoliv zpomalilo nárůst jejich spotřební úrovně, již dnes nejvyšší na světě.” (str. 19)  

4) “Žlutý lak opravdu došel ... Nezměnila se příroda a nezměnila se naše tradiční ‘kovbojská’ etika. Změnili jsme se my, lidé, a to ve třech zásadních ohledech. Po celá tisíciletí jsme byli nepočetní, skromní a bezmocní. V posledních třech staletích jsme se stali nečekaně mocní, neuvěřitelně nároční a nepředstavitelně početní.” (str. 20)

5) “Chamtiví lidé mezi námi žili vždycky, avšak chamtivost se zřídka kdy jevila jako ctnost. ... Dnes se nám chamtivost jeví jako samozřejmý lidský postoj, ne-li přímo jako podnikatelská ctnost.” (str. 23)

6) 	“Svět zažil výbuchy náročnosti již nejednou. V evropských dějinách poslední dvě staletí starého Říma poskytují názorný příklad prudce a nerovnoměrně stoupající spotřeby s ekologickými i sociologickými následky, které dnes shrnujeme jako ‘pád říše římské’. Bylo to doslova hluboké zhroucení celé civilizace, přivoděné jak ekologickou devastací, tak sociální polarizací s dalekosáhlými následky. I tehdejší spotřební exploze využívala globalizaci trhu a organizaci levných pracovních sil. Z podobnosti mezi římskou říší v předvečer pádu a dnešním ’vyspělým’ světem jde mráz po zádech.”     (str. 24) 
 
7) “Odtud moderní dilema: průmyslová revoluce si vyžaduje vykořisťování zvířat, demokratická revoluce vyžaduje soucit. Řešíme to většinou pokrytectvím: oplýváme láskou ke svým miláčkům a raději se neptáme, odkud pocházejí maso a léky.” (str. 32)

8) “Jsou lidé opravdu vyšší? Podle čeho? Že jsou rozumové bytosti? Toho si váží lidé, avšak psi si daleko víc váží věrnosti a dobrého čichu. Podle svých měřítek by se psi museli považovat za vyšší bytosti. Či měli bychom posuzovat druhy podle toho, jak prospívají světu jako celku? V tom případě bychom museli považovat lidstvo za výrazně nižší, pokleslý druh, který vykácel lesy, zamořil ovzduší, otrávil vody - a všechno jen ve vlastním sobeckém zájmu. ... Ostatně, i kdybychom uznali, že člověk je v nějakém smyslu ‘vyšší’ bytost, znamenalo by to, že se může vůči ‘nižším’ bytostem chovat bezohledně?” (str. 43) 
 
9) “Singer se soustřeďuje na dvě oblasti strukturálního střetu, na pokusná zvířata a na masnou výrobu. Je ochoten vyjmout z rozboru pokusy, ve kterých zvířata netrpí, i když zajetí je samo utrpením. Je ochoten vyjmout i ty pokusy, které jsou naprosto nezbytné proto, abychom předešli daleko většímu utrpení, včetně pokusů potřebných pro rozvoj veterinárního lékařství. I tak zbývá na devadesát pět procent pokusů zcela zbytečných a často nesmírně krutých.” (str. 48)

10) “Tak Singer dochází k jednoznačnému závěru: řekněte NE! Uvědomte si, do jaké míry jsme sami součástmi onoho hrůzného mechanismu, který bez váhání hledá zisk za cenu krutosti, a všemožně jej odmítejme. Odmítejme kupovat kosmetiku zkoušenou na zvířatech, domáhejme se jiných pokusných postupů, protestujme, prostě soustavně zaujímejme abolicionistický postoj: Count me out! V tom nejedu!” (str. 49)

11) “ Podmínky v masné velkovýrobě jsou nesmírně kruté. Zvíře je tu biomechanismem, na který se neberou žádné ohledy. Vepři v krmných klecích, kuřata s upálenými zobáky, která jen injekce antibiotik a steroidů udržují při životě, telata pod stálým osvětlením v klecích, kde se nemohou napřímit ...” (str. 50)

 12) “ Singer poukazuje na to, že když si udělám karbanátek z kapusty místo z mletého masa, je na světě o drobounký zlomek utrpení méně. ... K tomu každé takové odmítnutí, ne halasné a manifestační, nýbrž klidné, tiché, leč zásadové, pomáhá změnit společenské klima. Nejen že šetřím utrpení, posiluji také méně hrůzné postoje.” (str. 50)

13) “Rollin jako člen etické komise si stanovil dvě zásady. Jedna platí o všech pokusech: zjevný přínos pokusu musí naprosto jednoznačně vyvážit utrpení s ním spojené. ... Rollin trvá na tom, že přínos musí být zjevně a jednoznačně zásadní. Kde o tom existují sebemenší pochyby, není pokus oprávněný. ... Pak je tu druhá zásada: pokus musí od počátku zásadně brát v potaz právo zvířete na integritu vlastního života, na život a ochranu před bolestí. ... Protože zvíře je nositelem hodnoty o sobě, jsou v zásadě všechny pokusy neoprávněné. Každý je třeba zdůvodnit, všechny je třeba oprávnit jeden po druhém dobrými důvody. Týrat a zabíjet nikdy není prima facie oprávněné.” (str. 57) 

14) “S krátkozrakým sobectvím, kterému dnes poněkud nepřesně říkáme ‘antropocentrismus’, se obvykle setkáváme až u vysoce vyspělých civilizací - a u těch je to obvykle znakem úpadku a blížícího se konce...” (str. 67)

15) “Etika bázně boží: Úcta k přírodě se Skolimowskému jeví jako ekologický protějšek náboženského postoje pokory, v ekologickém postoji odpovědnosti vůči přírodě poznáváme náboženský postoj uctívání, ekologická spravedlnost - spravedlnost pro všechno stvoření - nás přivádí k odvěkému pojetí boží spravedlnosti. 
	... pro člověka, který se sám nejen považuje, ale i opravdově prociťuje jako nehodný služebník Boží, pro něhož smyslem života je pečovat o ono láskyplné stvoření, které mu Bůh svěřil, je nejčistší ekologický postoj pokory, skromnosti a služby samozřejmým vyjádřením celého života.” (str. 69)

16) “Whiteova nejradikálnější teze - že křesťanství je příčinou ekologické krize - prostě neobstojí.” (str. 70)

17) “Etika vznešeného lidství: Obrazně řečeno, člověk je bytost schopná neoplatit ránu ranou, ač je to přirozené, protože rozumem chápe morální zákon, který velí neudeřit. Jen pro tuto schopnost je člověk podle Kanta hoden úcty - a bytosti, které tuto schopnost postrádají, nemají nárok na nižádný ohled. Člověk by neměl týrat zvířata, protože to je nevkusné a nehodné rozumové bytosti, avšak ne proto, že by zvířata měla jakýkoliv nárok na ohled.” (str. 75)

18) “...hlas z Carterovy Ameriky v sedmdesátých letech, kdy po kratičkou chvilenku skromnost znamenala status, prezident chodil pěšky, místo klimatizace větral ... Tehdy, až do nástupu nového apoštola konzumerismu, prezidenta Reagana, americká spotřeba energie a vypouštění exhalátů po čtyři roky klesaly. Zřejmě na tom něco bylo.”           (str. 82-83) 

19) “Dobrovolná skromnost není o askezi. Je o výběrové náročnosti, o radosti ze života místo radosti z majetku. Je o antisnobismu.” (str. 83)

20) “Ekolog, který jezdí autem podél (železniční) trati, vytváří ve svém životě trapný vnitřní protiklad. Jistě, bylo by iluzí, kdybych si myslel, že osobní šetrností zachráním Zemi. Bylo by však pokrytecké hovořit o záchraně Země a nepřispět osobní dobrovolnou skromností.” (str. 85)

21) “Etika úcty k životu: Každý ochránce zvířat musí opětovně čelit otázce: čemu je takový bobr dobrý? Snad nejpádnější odpověď by byla otázkou: čemu jste dobrý vy? Připadá nám samozřejmé, že člověk nemusí být dobrý k ničemu, že má hodnotu o sobě, hodnotu sobě vlastní. To však platí o všech bytostech, a nejen o lidech. Formálně vzato, jen proto, že chce žít, protože se dovede radovat a hrozí se utrpení a zániku, je život každé bytosti dobrem pro ni samou, a tudíž dobrem zcela nezávisle na čemkoliv jiném.” (str. 91)

22) “Než nastartuji auto, potřebuji mít zatrápeně dobrý důvod, proč tak drasticky zatěžuji život na Zemi. Že je to pro mě pohodlnější než tramvaj, by sotva obstálo jako dobrý důvod.” (str. 93)

23) “Etika záchranného člunu (Podle Hardina): Je nás příliš mnoho, dělíme se o omezené zdroje. Štědrost povede k tragédii. Proto nepomáhejme nikomu, jen zajistěme, že své výsady užijeme k zachování kulturních hodnot, nejen osobní spotřeby. Pokusy pomáhat nad to jen prodlužují bídu.” (str. 104)

24) “Nevytvářejte si úsudky o hlubinné ekologii, pokud jste sami neprošli citovým cvičením, v němž se prolamují zábrany mezi bytostmi, v němž můžeme prožít osud chovné krávy, divoké husy či mokřadu zatopeného naftou, třeba alespoň sami, při citlivém čtení příručky Myslet jako hora. Můžete nakonec souhlasit či nesouhlasit s ‘hlubinným’ přístupem, avšak nejprve jej musíte procítit. Kdo nikdy necítil bolest ničeného světa, neví doopravdy, o čem to je.” (str. 126) 

25) “Zatímco Lovelock popisoval souhrn života prostě jako organismus (Gaia), hlubinní ekologové si jeho hypotézu vyložili jako osobnost, ‘Matku Zemi’, která pečuje o své ‘děti’, živočichy a všechny členy biotopu...” (str. 133)
“Lovelock ovšem dodává, že ‘v žádném případě nepovažuji Gaiu za cítící bytost, náhradního Boha. Pro mě je Gaia všechno živoucí, část nevyzpytatelného univerza, a já jsem její částí.’” (str. 134)

26) “Ze všech textů objektivistické, holistické ekologie bych nejdůrazněji doporučil Wilsonovu Rozmanitost života - a pro filosofující stránku věci jeho O lidské přirozenosti ...” (str. 143)

27) Do ekologické etiky vstupuje systémová teorie studiemi manželů Meadowsových, Meze růstu (1972) a Překročení mezí (1992). ... Meze růstu poukazují, že soudobé výrobní postupy vedou k vyčerpání přírodních zdrojů a poškození  přírodních mechanismů odpadem. Ani slovo o nějaké lásce k přírodě. ... Přesto Meadowsův systémový přístup měl významný dopad. Jak v Americe, tak v Evropě přivedl k ekologickému ohrožení pozornost kruhů a vrstev prostých vší lásky k přírodě a zcela imunních vůči sebemenším náznakům lítosti nad jejím ničením. Technokraté a velkopodnikatelé, kteří odmítali myslet jinak než v relacích stupňování výroby, museli doznat, že jejich dosavadní přístup je sebeničivý.” (str. 146)

28) “Systémoví myslitelé obvykle opovržlivě odmítají přístupy výchovy a ekologického aktivismu, zaměřeného jak na ideály dané společnosti, tak na její legislativu, jako subjektivistické. ... Většina z nich spojuje své naděje s politikou, která by trvale udržitelnou společenskou soustavu vytvořila a naordinovala objektivně, tedy poskytla technokratické systémové řešení pro systémový problém.” (str. 150)

29) “Myšlení o místu člověka v kosmu je vždy v nebezpečí, že sklouzne z filosofie do ideologie. S tím jsme se setkali jak v případě ‘hlubinné’ ekologie a ekofeminismu, tak výrazně i v případě systémové ekologie a sociobiologie. Odpůrci omezení, která vyplývají z trvalé udržitelnosti, toho pak s oblibou využívají a dychtivě označují ekologickou filosofii za pouhou ideologii a její stoupence za poblouzněné oběti či přinejlepším za svérázné nadšence.” (str. 151) 

30) “Řada čtenářů prvního vydání této knihy mi napsala, že jsem je zklamal, protože jsem jim neposkytl jednoznačné odpovědi na takové otázky, jako zda být vegetarián, zda být proti jaderné energii, zda protestovat proti zoologickým zahradám či zda organizovat zvláštní politickou stranu, která by zaujala jednoznačná zelená stanoviska. Opravdu jsem takové autoritativní odpovědi neposkytl, ač své osobní názory a důvody, proč je zastávám, jsem nejednou zveřejnil časopisecky. Nemyslím, že bych měl diktovat odpovědi ani v tomto vydání. Jsem přesvědčen a snažil jsem se prokázat, že co nás přivedlo na pokraj ekologické zhouby, je bezmyšlenkovitost - že ani jako jedinci, ani jako lidstvo jsme nedomysleli následky našich rozhodnutí. ... To je, co už si nemůžeme dovolit. Nemůžeme si dovolit jednat bezmyšlenkovitě. Ekologická gramotnost nemůže znamenat prostě namemorovat správné odpovědi. Potřebuje znamenat promýšlení problémů. ... Autor nemá a nemůže myslet za čtenáře. Může poskytnout informace, pozadí, důvody pro a proti, avšak vlastní práci myšlení potřebuje každý čtenář odvést za sebe.” (str. 158) 

Země na misce vah 
Ekologie a lidský duch 

Al Gore

Charakteristika knihy: 
	Přiznám se, že nevím, zda doporučit z tohoto souboru osmi knih ke čtení jako první Kohákovu Zelenou svatozář, či tuto publikaci. V této knize jsou totiž zmíněny všechny hlavní formy destrukce životního prostředí s četnými příklady a důkazy. Autor se zamýšlí nad tím, co z uvedených faktů vyplývá, a ve třetí části knihy se snaží navrhnout systém takových celosvětových opatření, který by celý směr zvrátil. 
	Na začátku knížky je autorova předmluva k druhému vydání, psaná v roce 1999. Člověka překvapí chválivý tón, pokud jde o to, co dokázaly Spojené státy na poli ochrany životního prostředí za vlády Billa Clintona, kdy byl Al Gore jeho viceprezidentem. Tento až nemístně působící tón vysvětlí teprve doslov překladatele, kde je uvedeno, že jde vlastně o “předvolební” předmluvu před kandidaturou Al Gora na prezidenta. Je dobré to vědět již při četbě zmíněné předmluvy, protože jinak může na člověka hned na začátku studia knihy působit nedobrým dojmem, jako se to stalo např. mně. 	 
	V úvodu (už z roku 1992, kdy byla knížka napsána) autor vypráví  o své cestě k angažovanosti v ochraně životního prostředí. Pokračuje výzvou k přijetí větší osobní zodpovědnosti za zhoršování životního prostředí ve světě, výzvou k tomu, aby se každý člověk stal partnerem v úsilí změnit samotné základy naší civilizace. Zastává názor, že osobní angažovanost každého jedince může přispět k dramatickým změnám v celkové ekologické situaci.  
	Kniha je rozdělena do 3 základních částí: 
	První je nazvána Ohrožená rovnováha; je to ta část, kdy se na konkrétních příkladech zabývá jednotlivými problémy - vysycháním Aralského jezera kvůli nevhodnému systému zavlažování, vymíráním rostlinných a živočišných druhů, přelidněním, globálním oteplováním (je tu důkladný rozbor příčin oteplování). 
	Celá kapitola se zabývá příklady vlivu klimatických změn na historii lidstva, na které dokládá, že i mnohem menší změny klimatu, než je ta, ke které směřujeme my, vedly často k velkým problémům (např. výbuch sopky, který způsobil na úplně jiných místech zeměkoule hladomor, nebo změny klimatu, které způsobily zánik vyspělé civilizace atd.). Je poučné si o těchto událostech přečíst, protože takhle se dějepis ve škole neučí.    
	V dalších kapitolách pokračuje v rozboru problémů životního prostředí, jako je např. globální znečištění, úbytek ozónové vrstvy, ohrožení současného režimu sladké i slané vody, znečištění vod chemickými zplodinami, odlesňování, rozšiřování pouští, degradace půdy v rozsáhlých oblastech, ubývání genetické rozmanitosti potravinových plodin, příliš velké používání pesticidů, hormonů, antibiotik a umělých hnojiv v zemědělské praxi, nadměrné lovení ryb, hromadění odpadků (především rizikového chemického odpadu), popř. spalování odpadků. 
	Druhá část se jmenuje Hledání rovnováhy. V ní se zabývá krizí politického systému, kterou dokládá na politice USA. Za důsledek této krize považuje neschopnost udělat nějaká progresivní opatření v ochraně životního prostředí. Za ještě nebezpečnější považuje nedemokratické státy, takže pokládá za naprosto nezbytné rozšíření demokracie do dalších států světa. 
	Po politice si bere na mušku ekonomiku, kterou vyhodnocuje jako z hlediska životního prostředí naprosto nevyhovující. Za největší problém považuje fakt, že exploatace přírodních zdrojů a ničení životního prostředí není zpoplatněno, a tedy pro firmy, pro které je důležitý jen zisk, je samozřejmě nejlepším řešením. 
	V další kapitole se zabývá problematikou nové techniky a technologie a jejich důsledkem - “technickou” deformací našeho vztahu k přírodě. 
	Pokračuje v duchu mnoha knih, a to nejen ekologických. Konstatuje závislost moderních lidí na konzumu, ztrátu duchovního života a prázdnotu života. Zabývá se dysfunkční rodinou a od tohoto příměru přechází k dysfunkční civilizaci. 
	Rozebírá vztah nejrůznějších náboženství k přírodě a její ochraně. Zároveň zdůvodňuje, proč se současné církve nezapojují do ochrany životního prostředí. 
	Třetí část knihy se nazývá Nastolení rovnováhy. Jsou tu uvedeny příklady lidí, kteří se angažují v ochraně životního prostředí (a někteří za to zaplatili i životem). V další kapitole pak na Marshallově plánu ukazuje realizovatelnost mezinárodních dohod a poukazuje na naprostou nezbytnost vytvoření “globálního Marshallova plánu” v oblasti ochrany životního prostředí. (S myšlenkou vytvoření centralizované světové vlády, která by to organizovala, však nesouhlasí.) Uvádí 5 hlavních strategických cílů, kterých se svět musí snažit dosáhnout: 
1) 	stabilizace světové populace;
2) 	vývoj a sdílení vhodných technologií;
3) 	nová globální ekonomika;
4) 	nová generace smluv a dohod;
5) 	nový globální koncensus o životním prostředí. 
	Každému cíli věnuje jednu kapitolu a v rámci každé je podkapitola, ve které uvádí své návrhy, jaká by v tomto bodě měla být úloha Spojených států. 
	Za těmito kapitolami je již jen závěr, poděkování, poznámky (je v nich uvedeno, odkud čerpal které informace) a doslov překladatele. 

Citáty: 

1) “Někteří politici reagují na otázky globálního oteplování vtípky, protože si myslí, že tohle lidi nezajímá. Možná by si měli promluvit i s jinými lidmi, nejen s těmi, kdo mají zájem na trvajícím znečišťování.” (str. IV)

2) “Zemědělské pohromy na východě i středozápadě Spojených států a série stoletých záplav od Mississippi až po Bangladéš jsou pouhou předehrou toho, co přijde, pokud nepřestaneme dnes a denně chrlit miliony tun skleníkových plynů do atmosféry.” (str. VI) 

3) “Existuje však mnoho zuřivých obhájců neomezeného spalování laciných fosilních paliv - a tak jsem absolvoval první (a zdaleka ne poslední) setkání s mocným a odhodlaným odporem k nebezpečné pravdě o tom, co děláme naší planetě.” (str. 12) 

4) “Občas si musím přiznat i vlastní pokrytectví, jestliže například jedu autem s freony v chladiči na přednášku o tom, proč by se měly tyto látky zakázat.” (str. 19)

5) “Jestliže řešení problému, který před sebou máme, zjevně vyžaduje více úsilí a větší oběti, než jsme ochotni si vůbec představit, anebo pokud by ani největší úsilí jedince nestačilo k odvrácení tragédie, býváme v pokušení přerušit vazbu mezi stimulem a mravní odpovědí. Jakmile reakci označíme za nemožnou, nereagujeme už na děj sám, ale na bolest, kterou nám působí. Tím přerušujeme ještě důležitější vazbu ke světu: spojení mezi svými smysly a emocemi. Naše oči zírají dále, ale naše srdce se uzavírají. Díváme se, ale nevidíme. Slyšíme, ale odmítáme vnímat.” (str. 31)

6) “Tím, co nejvíce ohrožuje životní prostředí na světě, snad ani nejsou strategické hrozby samy, ale naše vlastní vnímání celé situace. Většina lidí si totiž dosud nepřipouští, že tato krize je nesmírně vážná.” (str. 37)

7) “Za tyto přehnané pochybnosti (o reálnosti ekologické krize) jsou do jisté míry odpovědné naše sdělovací prostředky. Předkládají totiž vědecké otázky podobně jako politické, tj. kladou důraz na spory a názorové rozdíly. ... V tomto případě (globální oteplování) se 98 procent vědců v daném oboru shoduje a dvě procenta nesouhlasí, ale oba názory jsou někdy předkládány takovým způsobem, že se jeví jako rovnocenné.” (str. 39)

8) “Po celém světě dnes spatřujeme první záchvěvy nové politické vůle - vůle zpomalit rychlost, kterou se řítíme vstříc ekologické katastrofě. Naším dnešním úkolem je rozšířit poznání této skutečnosti a dosáhnout změny současného kursu dříve, než nás zrychlení vynese za tu hranici, kde je ekologický kolaps nevyhnutelný.” (str. 49)

9) “V roce 1985 bylo množství deviz, které putovaly z rozvojových zemí do průmyslového světa, větší než úhrn všech financí jdoucích opačným směrem ve formě půjček, plateb za vývoz či zahraniční pomoci. Od té doby se tento rozdíl ... každý rok dále zvětšuje. Robert McNamara to výstižně přirovnal ke ‘krevní transfúzi, při níž nemocný dává krev zdravému.’” (str. 53)

10) “ ... ‘Téměř třetina celého lidstva žije do šedesáti kilometrů od pobřeží. Kdyby mořské hladiny stouply v průměru jen o pětadvacet centimetrů, mělo by to významné důsledky ... problém takového rozsahu, jaký před lidstvem dosud nikdy nestál ... téměř na všechny země by rostoucí počet utečenců vrhal temný a stále se prodlužující stín.’ (Sir Crispin Tickell)” (str. 69)

11) “Podle studie vypracované Programem OSN pro životní prostředí jsou ‘čtyři z pěti běžných nemocí v rozvojových zemích způsobeny buď závadnou vodou nebo nedostatkem kanalizace. Choroby ze znečištěné vody působí ve třetím světě průměrně 25 000 úmrtí denně.’” (str. 100-101) 

12) “Zatímco některé z ostatních ran, které globálnímu ekosystému uštědřujeme, se mohou za pár set nebo tisíc let zacelit, úplné vyhlazení tolika druhů ... je pro soudržnost jemné a spletité pavučiny života na Zemi ranou smrtelnou, tak trvalou, že podle odhadu řady vědců může zotavení trvat sto miliónů let.” (str. 106)  

13) “V Pobřeží slonoviny ... i na příkrých svazích dosahovalo tempo eroze v zalesněném kraji pouhých 0,03 tun na hektar a rok. Jakmile však byl les vykácen, stoupla tato rychlost na šokujících 90 tun na hektar. Příkladem může být také Indie, která dnes ztrácí přibližně 6 miliard tun orné půdy ročně, což je z větší části přímým důsledkem odlesnění.” (str. 109)

14) “Zní to neuvěřitelně, ale ... zjistíme, že na každého občana USA připadne denně více než dvojnásobek jeho vlastní váhy v odpadech.” (str. 133)

15) “Na veřejných schůzích v různých obcích napříč státem Tennessee jsem zjistil, že voliči jsou ochotni jít ve snaze čelit krizi mnohem dále, než si většina politiků myslí, čekají však, že je někdo povede.” (str. 157)

16) “Stojíme před jasnou volbou: buď budeme čekat, až nám budou změny vnuceny, a zvyšovat tak riziko katastrofy, nebo některé obtížné změny provedeme podle vlastního scénáře a převezmeme tak opět kontrolu nad svým osudem.” (str. 161)

17) “V praxi to tedy znamená, že z hlediska HDP je rychlá a bezohledná destrukce životního prostředí vlastně dobrá věc!” (str. 167)

 18) “’Zabíjení poslů špatných zpráv’ je ostatně dobře známou formou popírání reality.” (str. 202)

19) “V jistém smyslu je zápas o záchranu životního prostředí planety mnohem těžší, než byl zápas s Hitlerem, neboť tentokrát válčíme sami se sebou. Nepřítel je v nás samotných a spojence také nenajdeme nikde jinde než v sobě.” (str. 244)

20) “Přestože však odpor roste, zdokonaluje své metody a v řadě bitev dosahuje pozoruhodných vítězství, válku o záchranu Země prohrává. To se změní až tehdy, kdy se zbytek lidstva dokáže poučit z lekcí těchto průkopníků a konečně nasadí všechny síly proti této bezprecedentní hrozbě, inspirován jejich odvahou a obětavostí.” (str. 260)

21) “Jen s obtížemi si dokážeme představit, jak by mohla vzniknout realistická naděje na záchranu životního prostředí. Nejen proto, že nám dosud chybí všeobecná shoda o potřebě takového úkolu, ale také proto, že jsme nikdy nespolupracovali v globálním měřítku na žádném problému, jenž by se svým stupněm obtížnosti blížil tomu současnému. Přesto musíme najít způsob, jak spojit síly pro společnou věc; krize stojící před námi je totiž ve svých konečných důsledcích problémem globálním a nelze ji vyřešit jinak než na celosvětové úrovni.” (str. 262)

22) “Neméně důležité bude, aby byly vyspělé státy připraveny jít příkladem. Jinak totiž není pravděpodobné, že by byl třetí svět ochoten provést požadované změny.” (str. 267)

23) “ ... musíme vyjednat mezinárodní dohody, které stanoví celosvětově platné normy přijatelného jednání, ale jejich podepsání bude dobrovolné; budou ovšem muset obsahovat nejen stimulující prvky, ale i právoplatné tresty za případné nedodržování.” (str. 268)

24) “Křivka všeobecného povědomí o rozsahu hrozby skutečně stoupá a čeká ji posléze téměř vertikální vzestup, až poznání otřesné pravdy vyvolá všeobecnou posedlost hledáním cesty k nápravě. ... Paradoxem je, že dnešní maximum z hlediska politické průchodnosti stále ještě nepředstavuje ani minimum z hlediska skutečné efektivnosti. A co je horší, křivka politické průchodnosti ve vyspělých zemích může vypadat zcela jinak než v rozvojových, kde se v důsledku bezprostředního ohrožení života a zdraví obyvatel jeví záchrana životního prostředí často jako luxus, na který nejsou peníze.” (str. 271)

25) “Je však třeba mít na paměti, jak nebezpečná je představa, že by mohlo existovat ryze technické řešení ekologické krize.” (str. 282)

26) “Abychom mohli přejít k nové, trvale udržitelné ekonomice, musíme začít kvantitativně hodnotit účinky našich rozhodnutí na budoucí generace, které s nimi budou žít.” (str. 301)

27) “Ač nerad, musím konstatovat, že některé z mezinárodních finančních institucí, vytvořených s chvályhodným záměrem napomoci ‘rozvoji’ třetího světa, dělají více škody než užitku, neboť ignorují ekologické následky svých rozsáhlých projektů.” (str. 305)

28) “S jedním z nejlepších rozvojových záměrů posledního desetiletí přišel jako první Tom Lovejoy se Smithonova institutu; jde o takzvanou výměnu dluhů za přírodu. Podle tohoto plánu, který posléze v určité modifikaci přijala Brazílie v létě 1991, se dluhy rozvojových zemí u průmyslových států odepíší výměnou za prosaditelné smlouvy o ochraně ohrožených částí životního prostředí v zadluženém státě.” (str. 306)

29) “Pátým hlavním cílem globálního Marshallova plánu by mělo být úsilí o změnu našeho způsobu shromažďování informací, týkajících se životního prostředí, a o organizaci celosvětového vzdělávacího programu, jenž by vedl k lepšímu pochopení této krize.” (str. 315)

30) “Například uhelné doly sbírají peníze na rozvoj celonárodní kampaně v televizi, rozhlase i časopisech, jejímž cílem je přesvědčit Američany, že globální oteplování není žádný problém. Dokumenty Národní Asociace uhelných dolů, které se dostaly na světlo, odhalují hloubku jejich cynismu. ... Abychom mohli čelit takovým sobeckým zájmům, potřebujeme vzdělanou občanskou společnost, která dokáže rozpoznat propagandu od skutečnosti. A protože jde v této bitvě o hodně jak v ekonomickém, tak v politickém smyslu, bude se na nás propaganda valit bez ustání.” (str. 320)

31) “K obnovení rovnováhy, která dnes v našem vztahu k Zemi chybí, potřebuje civilizace jako celek jednu víru - v existenci budoucnosti. Buď můžeme věřit v tuto budoucnost a pracovat na jejím dosažení a udržení, anebo se potácet dále a jednat tak, jako by měl přijít den, kdy už žádné děti nepřevezmou naše dědictví. Volba spočívá na nás; na misce vah je Země.” (str. 327)

Poznámky: 
	U knihy Pestří a zelení uvádím, že z návrhů řešení ekologické krize u všech autorů, kteří se o nějaké snaží, tu více tu méně čiší utopie. Gore patří k autorům, u kterých čiší méně. Ba ještě dál - navrhuje opatření, která se na první pohled jeví jako realizovatelná. Možná se to dá napsat ještě jinak - byla by realizovatelná, kdyby k tomu byla politická vůle. Jenže už máme v historii lidstva více příkladů neschopnosti jednotlivých států dohodnout se na mnohem jednodušších a méně razantních změnách, než jsou ty navrhované v této knížce. Proto jsem i v tomto případě skeptik a obávám se, že v dohledné době uvedená opatření realizovatelná nejsou. A až bude vykácen poslední hektar pralesa, co bude platné, že se vyspělé státy probudí a budou ochotné snažit se s tím něco dělat? A ony se nejspíš ani potom neprobudí. 
	Domnívám se, že v případě intenzivní snahy je možné dospět k jakýmsi polovičatým řešením, která mohou situaci zlepšit, ale ne vyřešit. Ale i polovičatá řešení by oproti současnému stavu byla zlatá, pomáhala by “stát na brzdě” při sjezdu z toho srázu, ze kterého se svět stále rychleji řítí. Škoda, že se Gore nestal prezidentem.  

Až na dno blahobytu 

Jan Keller 

Charakteristika knihy: 
	Tato kniha je především sociologickou studií kriticky rozebírající současnou společnost. Jak uvádí autor: “Snaží se přispět k pochopení toho, proč naprostá většina lidí - a konečně lidstvo jako celek - lhostejně přihlíží blížící se pohromě. Klíč k vysvětlení této absurdity lze podle našeho názoru hledat především v přílišné centralizaci společnosti.” A centralizace je také ve většině knihy hlavním objektem kritiky. Jako řešení problému ekologické krize uvádí autor radikální decentralizaci na relativně soběstačné útvary o 5-10 tisících lidech, které by měly do značné míry i možnost sami o sobě rozhodovat. 
	V knize se zabývá nejdříve problematikou ekonomického růstu jako lidské sebevražedné tendence (z ekologického hlediska). Mimo jiné kritizuje měření ekonomického růstu růstem hrubého národního produktu jako zcela zavádějící. Vyvrací názor, že ekonomický růst může redukovat chudobu (uvádí, že ve skutečnosti je to právě naopak, protože se stále více rozevírají nůžky mezi bohatými a chudými). Ostře kritizuje “pomoc” bohatého Severu chudému Jihu, kdy Severu jde vždy jen o vlastní zisk. 
	V další části zpochybňuje kladné efekty ekologické daně, od které si mnozí lidé slibují řešení ekologických problémů. 
	Uvádí, že vznikly mnohé lidské potřeby, které zvyšují míru konzumu, ale vznikly pouze v důsledku ekonomického růstu (konzum, který zajišťuje pouze to, co dřív bylo zdarma - např. umělé bazény místo čistých řek, rekreační zařízení pro lidi z měst atd.). Nadměrný konzum považuje za psychologickou nutnost v podmínkách nadměrné centralizace, za obranu před světem velkých organizací a  velké politiky. 
	Upozorňuje na největší současné ekologické problémy, zejména pak skleníkový efekt. 
	V další části kritizuje systém národních států jako centralizovaných politických útvarů, které zcela neproduktivně odčerpávají prostředky nutné k jejich chodu, podporují byrokratickou mašinerii a jsou víceméně bezbranné vůči globálním ekologickým problémům. 
	Demokracii v tomto systému kritizuje jako tzv. pasivní demokracii, která vytváří iluzi svobodného rozhodování, ale vzhledem k velké centralizaci moci je to pouze iluze. Občané obvykle problémům státu rozumějí natolik málo, že nejsou schopni kompetentně rozhodnout, které řešení je nejlepší.   
	U politických stran kritizuje “stranickou věrnost”, která způsobuje, že o většině problémů, které politikové řeší, je rozhodnuto jen počtem politiků jednotlivých stran v parlamentu, protože straničtí politici obvykle nehlasují proti záměru své strany. Jako řešení navrhuje systém dočasných uskupení místo klasických stran (uskupení, která by řešila jen určitý konkrétní problém). 
	V další části knihy popisuje rozdíly mezi kapitalismem a socialismem z hlediska toho, co který systém kontroluje a kde nechává svým občanům svobodu. V obou případech je ale z hlediska ekologie výsledkem plundrování přírody, rozdíl je jen v tom, že kapitalistické státy plundrují přírodu chudého Jihu, zatímco socialistické státy plundrovaly země vlastní. 
	Na otázku, jak je možné, že lidé nedělají nic pro své vlastní přežití, odpovídá, že základem je víra, že centralizovaná moc vyřeší problém za ně. 
	Na závěr knihy nabízí řešení - decentralizaci. Přiznává, že neví, jak tohoto řešení dosáhnout, ale považuje ho za jediné možné. Uznává, že k decentralizaci nikdy nedojde zásahem seshora, ale nerozebírá příliš pravděpodobnost toho, že by k tomu mohlo dojít zezdola.  

Citáty: 

1) “Knížka Až na dno blahobytu vyvolala nejen v kruzích ekologů poměrně značný ohlas. Vyvolala samozřejmě také nesouhlasné reakce. Byl jsem mimo jiné obviněn ze sympatií k nedemokratickým režimům, z proticivilizačních postojů a dokonce nařčen z výzvy k násilnému vystěhovávání lidí z velkoměst. Podobná obvinění jsou natolik absurdní, že obrana proti nim by byla ztrátou času. Nikdo z kritiků bohužel ani slůvkem nenastínil svou vlastní ideu, jak čelit hrozící ekologické krizi. Zbavili mne tak potěšení podrobit stejně zdrcující, i když snad ne stejně zkreslující kritice koncepce jejich.” (předmluva k druhému vydání)

2) “Stav světa se zhoršuje působením zplodin naší prosperity a situace dosáhla rozměrů, kdy další zplodiny blahobytu již ohrožují prosté přežití. V této situaci politici a ekonomové volají po urychlení ekonomického růstu, slibují ještě větší blahobyt a zaklínají se novými a nebývalými perspektivami. Toto šílenství se stalo běžnou normou politické kultury. Lidé, kteří vyzývají lidstvo k tomu, aby spáchalo ekologickou sebevraždu, jsou odměňováni čestnými doktoráty. Téměř nikdo se tomu nediví, všichni se již těší na to, jaké to bude. Prý super.” (str. 8) 

3) “Avšak hlavně se soustředíme na věc zdaleka nejpodivuhodnější - proč se s tím nic neděje? Jak je možné, že lidé, i když tuší, anebo dokonce vědí, že jim zcela bezprostředně hrozí velké nebezpečí, činí tak neuvěřitelně málo pro to, aby toto nebezpečí odvrátili? Co způsobilo, že místo toho probíhají v lehce euforickém transu dost možná poslední etapou svých dějin? Co je dokázalo zhypnotizovat natolik, že jednají vzhledem k hrozícímu nebezpečí zcela iracionálně a pokračují v tom, co měli již   dávno zastavit? Jak je vůbec možné, že mechanismy pudu sebezáchovy, které v individuálních případech působí vcelku spolehlivě, v případě lidstva jako celku žalostně selhávají?” (str. 8-9)  

4) “Vyspělé společnosti představují unikát také v tom, že nutně, nezmění-li radikálně způsob svého fungování, budou rozvráceny v důsledku fungování právě těch principů, na nichž jsou založeny. Jedná se především o princip ekonomického růstu, který je úzce a mnohonásobně provázán s mechanismy tržní ekonomiky, dále o princip pasivní demokracie, který se vyvinul v souvislosti s fungováním politických stran, a konečně o princip konzumního stylu života, jenž úzce souvisí s charakterem společnosti středních vrstev.” (str. 12)
 
5) “Volba, před kterou dnes stojíme, je osudová. Pokud se nezřekneme blahobytu, sami máme možná ještě šanci nějak dožít; budoucí generace již takovou šanci mít nebudou. Pokud se proti blahobytu postavíme, může to zničit tržní systém v jeho dnešní podobě, zcela jistě to způsobí legitimní krizi pasivní demokracie a pochopitelně to zruší možnost praktikovat v masovém měřítku konzumní styl života.” (str. 13) 

6) “Z hlediska ekonomů i politiků může být tedy alternativou ekonomického růstu pouze zadlužení, hospodářská deprese, nezaměstnanost, úpadek obchodu a zvýšené sociální napětí. Ekonomický růst se jeví v této konstelaci jako nutné zlo. Ve skutečnosti je však nezbytností právě jen v situaci, která je definována nadměrnou centralizací politických úkonů a rozhodnutí a nutností zabezpečovat loajalitu řadových členů těchto útvarů (tzv. občanů) neustále vzrůstajícím konzumem.” (str. 17)

7) “Ve skutečnosti ty země, které zaznamenávají ekonomický růst, zaznamenávají zpravidla zároveň nárůst počtu osob žijících pod hranicí bídy.” (str. 17)

8) “Ilustrativní příklad uvádí rovněž Douthwaite. Jestliže vzroste počet letadel startujících z určitého letiště, lidé v okolí budou bránit svůj klid kupováním zdvojených oken. Prodaná okna jsou registrována jako zvýšení objemu hrubého národního produktu. Přitom k nové formě konzumu došlo pouze proto, že lidé byli donuceni nakupovat to, co dříve měli zadarmo, tedy klid. Tato forma konzumu ve skutečnosti nezvýšila blahobyt konzumentů, snaží se pouze uchovat standard z minula. Budeme mít příležitost přesvědčit se, že nezanedbatelná část konzumní prosperity současných vyspělých společností spočívá právě ve vynuceném kupování zdvojených oken.” (str. 19)

9) “Logika ekonomů v přístupu k zemím třetího světa je na první pohled málo pochopitelná. Aby umožnili chudým zemím splácet jejich vysoké dluhy, půjčují jim ochotně další peníze. Zadlužení má být řešeno zvýšením dluhu. Přitom vůbec není jasné, proč by právě nová půjčka měla být využita produktivněji než ta minulá. Celá transakce získává logiku ve svém vyústění: nakonec je nutno zaplatit surovinami.” (str. 21)

10) “Vyspělé země podepsaly řadu dohod o radikálním snížení výroby látek poškozujících ozónovou vrstvu. Aby tento šlechetný čin nemohl ohrozit míru jejich ekonomického růstu, exportují freony a jejich výrobu do zemí, které dohody o ochraně ozónové vrstvy nepodepsaly.” (str. 26)

11) “Centralizovaná společnost prostě není schopna platit skutečné náklady na svou centralizaci. Pokud by je chtěla začít platit, ekonomicky by se zhroutila. Pokud je i nadále platit nebude, zhroutí se příroda.” (str. 29)

12) “Na první a velice povrchní pohled by se mohlo zdát, že dnešní výroba a dnešní konzum jsou nutné, protože se vyrábí a konzumuje to, co lidé potřebují. Pokud by tomu tak skutečně bylo, byla by ekologická katastrofa bohužel neodvratná. Naštěstí tomu tak není.” (str. 30)

13) “Protože základní potřeby skutečně nejsou neomezené, je součástí výroby v podmínkách trhu plánované zastarávání výrobků. Výsledkem je, že ve vyspělých zemích není celková produkce závislá na počtu obyvatel, ale na potřebách institucí, které organizují produkci a konzum.” (str. 35) 

14) “Fromm (autor se odvolává na Frommovo Mít nebo být) má nesporně pravdu, když popisuje počínání nenasytných konzumentů obklopujících se stále novými a novými věcmi. Má pravdu, když na příkladu vlastníka nového vozu popisuje pocit triumfu, jenž zažívá ten, komu se poštěstilo nový předmět ovládnout. Počíná si však nerealisticky, když přesvědčuje čtenáře, aby se povznesli nad marnivé usilování o to mít a dali přednost mnohem hlubšímu postoji být. Lidé nepreferují první z postojů proto, že by byli pouze špatní, hamižní a malicherní. Mají ke svému postoji velice dobré důvody, i když si je nemusí vůbec uvědomovat. Svět, ve kterém je jim dáno žít, je prostě nutí získávat pod kontrolu konzumní statky, chtějí-li kontrolovat alespoň něco. Ekonomika a politika moderní společnosti fungují způsobem, který jim dokáže poskytnout nanejvýš jen těkavou iluzi jakékoli jiné kontroly.” (str. 37-38)   

15) “Automobil převzal funkci kočáru jako nositele vyššího statusu v několika ohledech: chrání cestující od prachu cest a námahy fyzického pohybu, dává jim pocit převahy nad těmi, kdo cestují kolektivně, spolu s pocitem důležitosti toho, kdo je nesen cizí silou, a konečně - nabízí podívanou pro všechny pěší stejně jako kdysi kočár.” (str. 41)

16) “’V rozvinuté industriální společnosti převládá pohodlná, bezkonfliktní, demokratická nesvoboda, jež je znakem technického pokroku.’ (Marcuse)” (str. 46)

17) “Ve svých důsledcích je sama možnost přežití občanů na udržitelné úrovni právě další existencí státní moci v současné podobě nebezpečně ohrožována. Tyto státy se mohou velmi snadno stávat zdroji nových nacionálních konfliktů, jejich zodpovědnost vůči přírodě vně člověka je přitom minimální. Tyto státy vznikly v době, kdy ekologické problémy ještě neexistovaly ve viditelné poloze, a dodnes nedokázaly vpravit ekologickou citlivost do mechanismů svého fungování.” (str. 63) 

18) “Ani účast při volbách nelze neproblematicky považovat za projev samostatné politické aktivity. Velice často se jedná pouze o projev sociálního konformismu. Mnoho voličů odevzdá ve volbách své hlasy vítězné straně právě proto, že se předpokládá, že právě tato strana ve volbách zvítězí. Pokud by tomu tak nebylo, byly by zbytečné veškeré nákladné předvolební kampaně. Je zde přímá analogie s konzumem. Pokud by všichni konzumenti bezpečně věděli, co chtějí konzumovat, nákladná reklama by byla zhola zbytečná. Přesně totéž platí o nezanedbatelné části voličů.” (str. 68-69) 

19) “Kromě toho by byla ekologická upřímnost ze strany politikovy nekonečně bláhová, protože politika je založena na konkurenci a pravdomluvný politik si může být jist, že jeho konkurent nabídne veřejnosti mnohem méně znepokojující a mnohem lákavější perspektivy. Koneckonců funkční období bývá pouze čtyřleté a kdo ví, jestli se vážné ekologické problémy nedostaví až pátým rokem. A to již bude z hlediska předvolebních slibů naprosto v pořádku.” (str. 70-71)

20) “Sdělovací prostředky se vyjadřují k ekologii stejným způsobem, jako se vyjadřovaly tisk, rozhlas a televize minulého režimu: o systémově neudržitelné situaci zcela mlčí, epizodicky však vyzvedávají izolovaná dílčí ekologická zlepšení, aby převládl dojem celkového optimismu.” (str. 73)

21) “Výsledek snažení stran je tedy absurdní. V demokratickém soupeření usilují o maximalizaci své kontroly centralizované moci, aby tím údajně získaly prostor pro vyřešení problémů, které jsou ve skutečnosti mnohdy právě důsledkem centralizované moci. Jedná se zcela zřejmě o bludný kruh, který by se mohl reprodukovat až do nekonečna, nebýt toho, že jedním z klíčových problémů je vyčerpávání zdrojů a doprovodné znečišťování prostředí, které opět mnohonásobně souvisí právě s fungováním vysoce centralizovaných politických útvarů. Sama existence politických stran je jedním z nutných důsledků této centralizace.” (str. 82)

22) “Televize dokáže kombinací sluchových a zrakových vjemů vyvolávat iluzi spoluúčasti a přitom zároveň zvyšovat faktickou izolovanost a pasivitu diváků. Televize vyvolává pocit svrchované dramatičnosti zároveň s tím, jak diváka sociálně umrtvuje.” (str. 84)

23) “Zatímco kapitalismus podřídil chod společnosti moci peněz, socialismus podřídil ve stejné míře společnost moci úřadu. Zatímco neomezená moc peněz je jen vnějším projevem fungování generalizovaného trhu, neomezená moc úřadu je vnějším projevem existence byrokracie. Generalizovaný trh i byrokracie, každý svým způsobem, jsou závislé na centralizované moci a svým působením tuto centralizaci neustále posilují. Trh ani byrokracie nemají v sobě zbudovány mechanismy, které by dokázaly brzdit jejich enormní rozpínavost a jejich snahu pohltit a ovládnout všechny ostatní možné způsoby regulace sociálního života.” (str. 93)  

24) “Zatímco trh si chce přírodu koupit, byrokracie ji chce usměrnit svými dekrety. Trh považuje za férové pouze takové ničení přírody, které bylo řádně zaplaceno. Byrokracie pouze takové, které bylo úředně povoleno. Hlubší příbuznost obou stanovisek spočívá v tom, že ani trh, ani úřad  nepřiznává přírodě zvláštní statut, který by byl výrazněji odlišný od ostatních kupovaných věcí, či spravovaných záležitostí.” (str. 99) 

25) “Řadový občan věří, že záchranu planety musí mít přece někdo na starosti, když mnohem malichernější věci vždy někdo ve svém referátě má. Ale ti, kdo v čele velkých organizací za něho rozhodují, ani ti, kdo ho v čele států nezištně reprezentují, mu neprozradí, že by se právě v téhle důležité věci na ně raději neměl příliš spoléhat. Neporadí mu to, neboť by riskovali, že se na ně přestane spoléhat i ve věcech ostatních a pro přežití méně důležitých.” (str. 105)

26) “Každá diskuse o neudržitelné ekologické situaci vedená se stoupenci neudržitelnosti končívá obvykle stejně. Nejbystřejší z nadměrných konzumentů, vědom si toho, že zdaleka nejlepší obranou je útok, vypálí ostře inteligentní dotaz: ‘A co tedy vlastně navrhujete?’ tento dotaz zpravidla nečeká na odpověď, je spíše vážným obviněním. Jako kdyby se jím říkalo: ‘Heč, a stejně nás nedokážete zachránit.’ Po vznesení dotazu nadměrný konzument opět usedá, vědom si své moudrosti.” (str. 116) 

27) “Ekologický přístup má například podobu bioregionalismu. Podle této představy by základní jednotky lidského soužití neměly mít více než pět až deset tisíc členů. To je velikost, která na jedné straně umožňuje (za předpokladu relativní soběstačnosti) přiblížit život lidí co nejvíce přírodě, na straně druhé (za předpokladu relativní autonomie) umožňuje maximálně přiblížit rozhodování o osudech lidí přímo těm, o nichž se má rozhodovat.” (str. 129) 

Poznámky: 
	Přiznám se, že tato kniha ve mně vyvolává mírné rozpaky. Připadá mi, jako by byla složena z částí, které jsou bystrým kritickým rozborem situace v současném světě, dále z částí, se kterými příliš nesouhlasím (například s tvrzením, že nadměrný konzum je v podmínkách nadměrné centralizace psychologickou nutností), a z částí, které jsou podle mého názoru úplnou utopií (konkrétně celý návrh řešení problému). Pravda je, že stejně jako v 1. citátu uvádění kritici nemám žádný lepší či realizovatelnější návrh řešení
(i když návrh Al Gora v Zemi na misce vah snad přece jen mezi ty realizovatelnější patří, ale ani u něj není velká pravděpodobnost, že by byl kdy zrealizován).
	Autor uvádí, že má řadu kritiků. Domnívám se, že díky nerealistickému závěru lze snadno zdůvodnit zavrhnutí celé knihy (pokud je nepohodlná, a to pro ekonomy a politiky je), což je škoda. 

Obrázky z chatrče 
a rozmanité poznámky

Aldo Leopold

Charakteristika knihy: 
	Autor  knihy žil v USA v letech 1887-1948. Byl lesníkem, lovcem, vysokoškolským profesorem (na katedře chování volně žijící zvěře), krajinným ekologem (dříve než se toto označení vžilo) a především autorem klasické a dodnes podnětné etiky země, která je součástí této publikace. 
	Knížka je rozdělena do tří částí. První jsou Obrázky z chatrče, druhé Rozmanité poznámky a třetí Shrnutí. Všechny tři části jsou psány v krátkých literárních útvarech, esejích. 
	Obrázky z chatrče jsou krásné počtení pro milovníka přírody. Autor si zakoupil poničenou písečnou farmu ve Wisconsinu, která byla předtím dlouhou dobu špatně využívána a těžko by se její příroda dala nazvat divočinou. Přesto právě na této farmě pozoroval tolik zajímavých přírodních procesů (ty pak v první části knihy popsal), že je nutno říci, že autor se uměl dívat i tam, kde by jiní nic neviděli. Většina textů má spíše charakter beletrie a obtížně se v nich hledají vhodné citáty, které by nebyly příliš dlouhé. Z toho důvodu jsou příklady v citátech jen dva a musím uznat, že nejsou ani tak úplně reprezentativní. Raději si přečtěte Obrázky z chatrče celé. 
	V Rozmanitých poznámkách už zaznívá vážnější a naléhavější tón. Zatímco Obrázky z chatrče jsou všechny z Wisconsinu, tyto eseje čerpají náměty z celého kontinentu v rozmezí čtyřiceti let autorova života. Zabývá se v nich různými problémy ničení přírodního prostředí, jako je ničení mokřin, eroze půdy v prériích, nekontrolované kácení lesů, rozmach chataření, mizení divoké přírody či převaha nepůvodních druhů rostlin i živočichů. Přesto i tato část se dobře čte, protože charakter esejí zůstává stejný - jsou přístupné, čtivé. 
	Nejnaléhavější je část třetí, Shrnutí. V ní již mizí charakter vyprávění, v rámci kterého vyplyne nějaké poučení. Autor se tu zabývá již jen ekologickými problémy, kterým jsou eseje věnovány od začátku až do konce. Rozebírá tu různou problematiku, např. příliš velký zájem o rekreaci ve volné přírodě, mechanizovanou rekreaci, masové lovectví, mizení divočiny, mizení některých druhů větších živočichů kvůli malým plochám neporušené přírody, vybíjení dravců, devastaci krajiny, nedokonalosti v ochraně přírody. Na závěr formuluje svoji etiku země (snažila jsem se ji trochu přiblížit citáty). Etika země nahrazuje etiku antropocentrickou etikou společenství, jež zahrnuje nejen člověka, ale i půdu, vody, rostliny a zvířata - souhrnně zemi. 

Citáty: 

1) “Jsou tací lidé, kteří mohou žít bez volné přírody, a tací, kteří bez ní žít nemohou. Tyto eseje jsou o potěšeních a rozporech člověka, který bez přírody žít nemůže. 
	Jako vítr a západ slunce, tak i volná příroda byla brána za samozřejmost, dokud ji pokrok nezačal ničit. Nyní stojíme před otázkou, zda se ještě vyšší ‘životní úroveň’ vyplatí i za cenu, kterou budeme muset platit přírodě, divoké a nespoutané. Pro nás, menšinu, je příležitost dívat se na husy důležitější než televize a možnost najít sasanku je právem stejně nezcizitelným jako svoboda slova.” (str. 11, úvod)

Část I.  Obrázky z chatrče: 

2) “Během několika týdnů teď posází chudina, nejmenší kvetoucí rostlina, každé písečné místo svými kvítky. 
	Ten kdo čeká na jaro s očima obrácenýma k nebi, tak malou věc, jako je chudina, nikdy neuvidí. Ten, kdo dychtí po jaru s očima upřenýma k zemi, na ni nejspíš nechtěně šlápne. Ten, kdo doufá v jaro po kolena v blátě, ten ji najde v hojném množství.
	... Chudina neútočí na naše city. Její vůně, pokud nějakou má, se ztrácí v poryvech větru. Její barva je prostě bílá. Její lístky si navlékly rozumný vlněný kabátek. Nikdo se jí neživí - je na to moc malá. Žádní básníci o ní nezpívají. Nějaký botanik jí dal latinské jméno, ale pak na ně zapomněl. Je vlastně úplně bezvýznamná - je to jen malé stvoření, které plní svůj úkol rychle a dobře.” (str. 54-55)

3) 	“Máte-li dobré oči, můžete na obloze hledat a najdete ji, jak s třepotajícími křídly krouží mezi vlněnými mráčky. Jsou-li vaše oči slabé, nezkoušejte to: prostě se dívejte na ploty. Brzo vám stříbrné zatřpytnutí prozradí, na kterém kůlu bartramie přistála a složila svá dlouhá křídla. Kdokoliv vymýšlel slovo “elegance”, musel vidět bartramii, jak si skládá křídla. 
	Tady sedí a celá její osoba říká, že vy následujícím krokem opustíte její území. Okresní pozemková kniha může sice tvrdit, že vy svá pastviska vlastníte, ale bartramie se s takovými právnickými zbytečnostmi bez problémů vyrovná. Právě naletěla 4 000 mil, aby potvrdila nárok na vlastnictví, které dostala od Indiánů, a dokud jsou mladé bartramie prvotřídní perutí, tato pastvina je její a nikdo se na ní bez jejího svolení procházet nebude.” (str. 63-64)

Část II.  Rozmanité poznámky:

 4) “Tak dějiny, a je jedno, zda dějiny mokřiska či trhu, vždy končí paradoxem. Největší hodnotou těchto mokřin je jejich nespoutanost a jeřábi jsou jejím vtělením. Ale veškerá ochrana přírody končí rozporem, protože, abychom něco mohli mít rádi, musíme to vidět a těšit se tím, a když jsme již viděli a obdivovali dost, tak už tu není žádná divoká příroda, kterou bychom mohli ochraňovat.” (str. 130) 

5) “A konečně je tu chudina, vedle které je dokonce i lnice vysoká a rozložitá. Nikdy jsem se nepotkal s ekonomem, který by znal chudinu, ale kdybych já byl ekonomem, dělal bych všechnu práci natažen na písku a s chudinou u nosu.” (str. 132)

6) “Stará prérie žila rozmanitostí svých rostlin a živočichů a všichni byli užiteční, protože součet jejich spolupráce a soutěžení zaručoval pokračování. Ale pěstitel obilí zaváděl svou hierarchii - za užitečné měl jen obilí a voly. Viděl, jak se neužiteční holubi shromažďují nad jeho obilím, a ve chvilce od nich oblohu vyčistil. Viděl štěnice, jak ve zlodějském díle pokračují, a byl rozzloben, protože byly příliš malé, než aby se daly zabít. Neviděl však, jak je vyčerpaná půda splachována, jak je na jaře vydána na milost a nemilost bubnování deště.” (str. 136) 

7) “Vztyčili jsme pomník, abychom si připomínali pohřeb jednoho druhu. Symbolizuje náš zármutek. Truchlíme, protože žádný ze živých už neuvidí přilétávající formaci tohoto vítězného ptáka ... 
... To, že jeden druh truchlí nad smrtí jiného, je nová věc pod sluncem. Člověk cromagnonský, který ulovil posledního mamuta, myslel jen na řízek. Sportovec, který ulovil posledního holuba, si tím jen dokazoval svou zdatnost. Ale my, kteří jsme ztratili naše holuby, truchlíme nad touto ztrátou. Kdyby toto byl náš pohřeb, holubi by asi netruchlili. V této skutečnosti, více než v DuPontových nylonkách nebo v bombách pana Vannevara Bushe, je objektivní důkaz naší nadřazenosti nad zvířaty.” (str. 138-139) 

8) “Od té doby jsem byl svědkem toho, jak stát za státem vyhlazuje své vlky. Viděl jsem tvář mnohé čerstvě vlkuprosté hory a viděl jsem jižní svahy zvrásněné labyrintem srnčích stezek. Viděl jsem každý jedlý keř a semenáček ohlodaný napřed do bezkrevné zašlosti, a pak až k smrti. Viděl jsem každý jedlý strom zbavený listí do výše sedla. Taková hora vypadá, jako by někdo dal pánubohu nové zahradnické nůžky a zakázal mu dělat cokoliv kromě stříhání. 
	... Mám podezření, že tak, jako srnčí stádo žije ve smrtelném strachu před svými vlky, tak hora žije ve smrtelném strachu před svými srnci. A možná k tomu má ještě lepší důvody, protože zatímco srneček může být nahrazen za dva nebo tři roky, pastviště zničené příliš srnci se nemusí obnovit ani za mnoho desetiletí. 
	A tak je to i s dobytkem. Jeho majitel, který své pastviny zbaví vlků, si neuvědomuje, že přebírá i vlkův úkol udržovat stádo v mezích pastviny. Ještě se nenaučil myslet jako hora. Proto máme prašné oblasti a řeky, které naši budoucnost splachují do oceánu.” (str. 160-161)

Část III.  Shrnutí:

9) “Plevel na parkovištích nás může naučit stejné lekci jako sekvoj a farmář může vidět na svých pastviskách to, co se nepoštěstí zpozorovat ani vědci cestujícímu po jižních mořích.” (str. 204)

10) “Cílem rekreace není budovat silnice v krásné krajině, ale budovat citlivost v zatím ještě nepěkné lidské mysli.” (str. 206) 

11) “Stáda velké lovné (zvěře) pak rostou do té míry, že nadměrně spásají území. Pak je nutné povzbudit lovce k tomu, aby ulovili tento přebytek, ale moderní lovci loví z auta, a musejí se tedy postavit silnice, aby se zajistil přístup k přebytečné zvěři. Znovu a znovu je volná příroda takto dělena na kusy a je to proces, který stále ještě pokračuje.” (str. 221)

12) “Mechanizovaná rekreace už pokryla devět desetin lesů a hor. K oné zbylé desetině bychom se měli chovat s úctou jako ke slabšímu.” (str. 224)

13) “V mnoha případech vlastně vůbec nevíme, jak dobré výsledky bychom měli očekávat od zdravé krajiny, pokud nemáme divokou oblast jako srovnání s oblastí nemocnou.” (str. 227)

14) “Volná příroda je zdroj, který se může zmenšovat, ale nemůže růst. Invaze civilizace může být zastavena nebo pozměněna takovým způsobem, aby určité oblasti byly použitelné pro rekreaci, vědu či volnou přírodu, ale vytvořit novou volnou přírodu v plném smyslu slova je nemožné.” (str. 229) 

15) “Řadový občan dnes má za to, že věda ví, jak společenství funguje - vědec ví, že to neví. Ví jen, že biotický mechanismus je tak složitý, že jeho fungování neporozumíme možná nikdy.” (str. 235)

16) “Péče o ochranu přírody je stav souladu mezi člověkem a krajinou. I přes takřka sto let osvěty a výuky ochranářství pokračuje šnečím tempem a pokrok spočívá z větší části v řečnění na schůzích a naříkavých článcích. Když se nad tím zamyslíme, uvidíme, že stále ještě děláme dva kroky vpřed a tři kroky zpátky.” (str. 237)	

17) “Etika země: Etika užívání země je ještě pořád zcela ovládána ekonomickými zájmy, stejně jako tomu bylo u společenské etiky před sto lety.” (str. 239)
“Neumím si představit, že by etický vztah k zemi mohl existovat bez lásky, úcty a obdivu k ní, a bez vysokého ocenění její hodnoty. Hodnotou tu samozřejmě míním něco mnohem širšího, než jen ekonomickou hodnotu. Mám na mysli hodnotu ve filosofickém smyslu.” (str. 253)
“Základní kámen, kterým musí být pohnuto, aby proces vývoje etiky začal, je prostě tento: přestat pojímat rozumné užívání země jako čistě ekonomický problém. Zkoumejte každý problém z hlediska toho, co je eticky a esteticky správné, stejně jako z hlediska toho, co je ekonomicky výhodné. Určitá věc je správná, když směřuje k zachování celistvosti, stability a krásy biotického společenství. Směřuje-li jinam, je špatná.” (str. 254) 

Poznámky: 

Citáty: “Lovy mají různé příchutě a důvody pro jejich změny jsou sotva patrné. Nejsladší lov je lov tajný. Na tajný lov jděte buďto do divočiny, kde nikdy nikdo nebyl, nebo si najděte nějaké ukryté místo, které je přímo na ráně.” (str. 85)

“Na ten výstřel si nevzpomínám, vzpomínám si jen na nevýslovné potěšení, když má první kachna s žuchnutím spadla na ledovatý sníh, břichem nahoru, a kopala červenýma nohama.” (str. 150)

Přiznám se, že mi není jasné, jak člověk s takovou láskou ke zvířatům, která vyzařuje z celé jeho knížky, mohl být lovcem a mít radost z jejich ulovení, tedy zabití. K tomu se vyjadřuje i Kohák ve své Zelené svatozáři: 
	“Jenže tu něco neklape. Aldo Leopold rád lovil a s chutí jedl těla ulovených zvířat. Nijak zvlášť ho nevzrušovalo utrpení ochočených, chovných či pokusných zvířat. Byl opravdu tak hloupý, že si neuvědomoval, že etika země káže úctu ke zvířatům? Nebo byl tak pokrytecký, že si to uvědomoval, jen se nechtěl vzdát své lovecké vášně?”

	To jsou tvrdá slova. Já vnímám Leopoldovu loveckou vášeň spíš jako takový jeho hříšek, který se k jeho myšlenkám opravdu příliš nehodí. Ale kdo nemá hříšky. Tím mým je záliba ve vandrování se spacákem a karimatkou na zádech a spaní pod širákem. Kdyby se takhle chovala většina populace, bylo by to jednání ekologicky neúnosné. Naštěstí zalíbení v tomto druhu nepohodlné romantiky nachází tak málo lidí, že jsme pro přírodu takřka neškodní. 
	A v tom to asi tak trochu vězí - Leopold lovil zvěř v dobách, kdy se toto počínání také jevilo takřka neškodným, masové lovecké šílenství pozdější doby totiž ve své knize odsoudil. Nevím, jestli je to omluva pro Leopolda, stejně jako nevím, jestli je to omluva pro mě.   

Pestří a zelení 
(kapitoly o dobrovolné skromnosti) 

Hana Librová

Charakteristika knihy: 
	V této knížce se najde tolik podnětných myšlenek, že pět stránek na jejich přiblížení je málo. Proto, z nedostatku místa, část knihy poněkud odbudu, abych se mohla více zastavit u podle mého názoru nejdůležitější části knihy, u autorčina vlastního sociologického průzkumu. 
	Autorka se v úvodu vyjadřuje k současné ekologické krizi. Staví se skepticky k možnostem jejího řešení jak pomocí nových technologií, tak pomocí radikální změny řebříčku hodnot lidí. Tím jsou ale všechny možnosti (s výjimkou ekologické totality, kterou odmítá) podle jejího názoru vyčerpány. Z toho plyne její skepse, pokud jde o záchranu současné lidské kultury. V této knize vyjadřuje své názory, jak se v osobním životě s danou situací vyrovnat. V souvislosti s tím uvádí procítěné zoufalství jako podmínku vznikající naděje. 
	Jedna kapitola je věnována souvislostem mezi křesťanstvím a vznikem a řešením ekologické krize. Celý oddíl je věnován signálům ze zahraničí (samozřejmě pokud jde o ekologickou krizi). Uvádí výsledky sociologických průzkumů na Západě, ze kterých vyplývá, že stoupá počet lidí, kteří se hlásí ke skromnějšímu způsobu života (problematika těchto výzkumů tkví v tom, že k něčemu se hlásit ještě neznamená to praktikovat). Rozebírá problematiku automobilismu - jednak aut samotných, jednak ploch pro automobilismus potřebných (silnice, dálnice atd.). Kritizuje velmi rozmohlý turismus a jeho negativní důsledky, v největší míře v rozvojových zemích. Vyjadřuje se také k jídlu a vaření. 
	Další oddíl se věnuje ekologické etice, a to antropocentrické i neantropocentrické, 
přičemž k antropocentrické se staví spíše kriticky. Pokud jde o etiku neantropocentrickou, zmiňuje zakladatele etiky země Alda Leopolda, jehož kniha je v této brožurce také uvedena, ale pozornost věnuje hlavně hlubinné (hluboké) ekologii Arna Naesse. 
Kromě Naesse samotného se zabývá myšlenkami jeho následovníků, kteří se od něho poněkud odklonili. Dále uvádí Petera Reeda, který polemizoval s Naessem a jehož myšlenky v této brožurce nenajdete. Výsledně zdůrazňuje význam lidského soucitu v ekologické etice. V závěru se opět vrací k nadějím v ekologické krizi. 
	Respondenty uvedeného autorčina sociologického průzkumu jsou lidé žijící dobrovolným nebo záměrným skromným způsobem života. Ekologické aktivisty autorka nazývá ‘zelenými’, ti, jejichž život je ekologicky prospěšný zprostředkovaně, většinou prostřednictvím nízké úrovně spotřeby, jsou ‘pestří’ (odtud název knihy). Pestrých byla v souboru značná převaha. Poznatky zjištěné v průzkumu se snažím přiblížit větším množstvím citátů (10-28). Snad je z nich dostatečně zřetelný fakt, který je nevysloveným výsledkem průzkumu - dobrovolně a záměrně skromní jsou lidé, kteří žijí ve Frommově modu být, i když mnozí z nich asi Frommovy knížky ani nečetli (Erich Fromm: Mít nebo být, Umění být).  

Citáty:

1) 	“ Dej mi trpělivost, abych snášel věci, které nemohu změnit. Dej mi odvahu měnit to, co  změnit  mohu.  A dej mi moudrost,  abych jedno  od druhého uměl  odlišit.”  (stará 
motlitba - motto)

2) “Do obecně formulovaného požadavku změnit lidské hodnoty a způsob života ústí dnes téměř každá odborná studie, byť by jinak byla sebeexaktněji založená. Stal se i běžnou součástí novinářské rétoriky. Tak už to bývá - když nevíme kudy kam, spolehneme se na něco hodně mlhavého.” (str. 13)

3) “Naznačme, co by proklamované změny konkrétně znamenaly pro náš každodenní život: ... Typickým kandidátem na korekci v našem životním způsobu je automobil. Předmětem zásadní změny by měly být i stravovací zvyklosti (nejen z hlediska zdravé výživy). Kritickému pohledu je třeba vystavit rychlé a daleké cestování, dosavadní formy turistiky, módu v odívání i módu v jiných oblastech našeho konzumu; neboť móda je přímo ztělesněním krátkodechého a ekologicky nepříznivého principu ‘použij - zahoď - vezmi si nové’. Museli bychom však také oželet některé naše drobné radosti, třeba sjezdové lyžování.
Konkrétněji vyznačené změny životního způsobu už nepřijímáme s takovou ochotou. Jsou, jak sami cítíme při četbě předchozího odstavce, člověku přinejmenším nepohodlné. Vnímá je jako nehorázná omezení a vůbec jej nenapadne uvažovat o tom, že zároveň životu poskytují nový prostor a nové možnosti, arciť docela jinak orientované.”  (str. 14)

4) “Jen s váháním a s rozpaky znovu uvažujeme o naději, která na prahu ekologické katastrofy vyžaduje proměnu lidských sklonů. Ale, poctivě viděno, o jiné naději nevíme.” (str. 14)

5) “ ... Pokud se člověk snaží navodit stav kognitivní konzonance (soulad), v zásadě se mu nabízejí dvě možnosti: 1. může racionálně změnit své chování, 2. může nežádoucí informace na základě jednoduché reakce vytěsnit. V případě ekologicky relevantních problémů nastává situace přímo učebnicová: Stačí-li k navození kognitivní konzonance malá změna chování, člověk volí první cestu. To je případ tzv. drobných změn v chování  a důvod relativního úspěchu ekologických poraden a pokynů ‘Ekologických desater’ či ‘Domácí ekologie’. Jejich informace např. zní: odpady z tvé domácnosti se mají recyklovat, nezahazuj je. Občan (alespoň v Rakousku a Německu) relativně ochotně ... nosí do kontejneru sklo, papír, odevzdává staré baterie. Vyžaduje-li však nastolení kognitivní konzonance velkou změnu v chování, potom člověk volí cestu druhou - vytěsní informaci a někdy se rozzlobí na jejího nositele. Tak je tomu v případě náročných požadavků na změnu způsobu života: odstavit auto, méně nakupovat, zříci se přímořské dovolené apod.” (str. 20)  
	
6) “Osvícenské pojetí světa, snad podepřené antropologickou zálibou ve změně, sklonem k lineárnímu myšlení a myšlenkovým extrapolacím, se zvláštním způsobem spojilo s nábožensky založeným dějinným optimismem. Tak se ujala idea trvalého pokroku a neomezeného růstu lidského blahobytu; pohled, který nepřipouští krizový vývoj lidské společnosti a možnost jeho katastrofického vyústění.” (str. 24)

7) “Badatelé už více než dvě desetiletí konstatují, že je ‘za pět minut dvanáct’, jako by neviděli, že čas se nezastavil a že už může být po dvanácté. A tak v roce 1993 čteme stejně jako v Mezích růstu v roce 1972: ‘Nezačneme-li urychleně jednat...’” (str. 39) 

8) “ ... Kromě této inspirace pro naše hypotézy v konkrétním sociologickém bádání je třeba se zamyslet nad Marcelovým lásku akcentujícím pojetím naděje ještě z jednoho důvodu: ztotožníme-li se s ním, potom pro nás bude snadné vypořádat se s názorem, podle něhož poslední naděje lidstva spočívá v zastavení ekologické zhouby za každou cenu, to jest i za cenu tvrdé ekologické totality či vlídnější diktatury spravované ekologicky osvícenou elitou. 
	Pasažéry na Titaniku, kteří odmítají slyšet poplašné signály a raději v posledních chvílích své existence tančí a pijí šampaňské, nesmíme násilím nahnat, aby zacpávali díru v trupu lodi. Lidstvu připravenému zahubit se touhou po uskutečnění svých nároků a neochotnému naslouchat varování, nemůžeme vnutit záchranu, aniž bychom ztratili lásku a s ní i naději.” (str. 43)

9) “Připadá nám, že existenci českého občana zahltil nyní (po roce 1989) jediný sen: dostihnout spotřebu Západu. Jeho symbolem se stal silný automobil a všespojující dálnice. Od roku 1990 u nás vznikly stovky cestovních kanceláří, nabízejících dovolené v duchu nejtvrdšího turismu. Konečně je otevřená cesta superletadly do exotických hotelů!V českých kuchyních zaujaly samozřejmé místo mikrovlnné trouby a ‘friťáky’, na českých stolech se objevily levné kiwi, banány a ananasy. I my můžeme mít jahody v únoru, rajčata a papriky po celý rok.” (str. 89-90)

Sociologický průzkum:

10) “Hlavním kritériem v našem výzkumu byla snaha či ochota lidí žít skromně. ... Při výběru výzkumného souboru jsme se orientovali na osoby, které již založily rodinu. ... U svobodných jsme hledali respondenty starší třiceti let. ... Bylo uskutečněno 44 hloubkových rozhovorů se 70 osobami. (V některých rozhovorech odpovídalo více osob.)” (str. 96-97)

11) “Výzkum na prvním místě provokuje otázku po četnosti těchto forem života (u dobrovolně skromných lidí) z hlediska celé populace. Byl však koncipován tak, že na ni nedokážeme ani přibližně odpovědět.” (str. 98)

12) “Velmi zajímavým bodem našeho poznání je velikost rodiny. V našem souboru jsme se převážně setkali s významně nadprůměrným počtem dětí v rodinách, případně u velmi mladých jednodětných rodin s plánem mít více dětí.” (str. 99)

13) “Velmi zajímavá se ukázala otázka vzdělání a profesí nositelů ekologicky příznivého způsobu života. Ve velké většině se jedná o osoby se středoškolským vzděláním, případně se vzděláním vysokoškolským, které nicméně není profesně využíváno. ... Pro ženy našeho souboru platí skoro bez výjimky, že svou přípravu v profesi nevyužívají a zůstávají v domácnosti u dětí.” (str. 100)  

14) “Jakkoli v našem souboru byli i lidé žijící ve velkých městech, včetně Prahy, přece jen se dá říci, že je pro ně charakteristický život na malém městě a na vesnici.” (str. 101)

15) “Úspory většinou nemají, a to prostě proto, že mají nízké příjmy. Pokud by chtěli spotřebovávat více, museli by změnit své zaměstnání. Museli by mu přizpůsobit své zájmy, museli by rezignovat na přístup k životu, pro nějž se vědomě rozhodli a který je pro ně podstatný.” (str. 101)

16) “Mají základní vybavení - chladničku, vysavač, automatickou pračku. Ve většině domácností chybí složitější přístroje ulehčující práci v kuchyni - robot, gril. Téměř nikde neměli fritovací hrnec, mikrovlnnou troubu, ale ani barevné televizory novějších typů. Žádné ‘věže’ a videorekordéry, žádoucí součást vybavení mladých českých domácností. 
	Jiné předměty jsou ve zkoumaných rodinách naopak samozřejmé - psací stroj, téměř jistě šicí stroj, určitě bicykl, elementární vybavení domácí dílny. Také hudební nástroje a přístroje pro reprodukci hudby, magnetofony a gramofony, jsou ve zkoumaných domácnostech poměrně časté.” (str. 103-104)

17) “Proces je podstatně méně bolestivý; rozvine-li člověk zájem o potřeby duchovní povahy, jeho zájem o nakupování a spotřebovávání  se vytrácí docela spontánně. U našich respondentů jsme nezaslechli ani náznak pocitu sebeobětování či heroismu v odříkání.” (str. 109)

18) “Podle vlastního vyjádření respondentů život plynoucí ve volném tempu a ve skromnosti rodině prospívá.” (str. 110)

19) “Nejnápadnějším rysem ‘alternativních’ (dobrovolně skromných) je jejich otevření do širšího lidského společenství a větší či menší míra mimorodinného altruismu.”        (str. 111)

20) “Někteří z ‘alternativních’ si uspořádali svou existenci tak, že svou životní orientaci mohou realizovat ve své profesi. Pak svému zaměstnání - sociální práci, ochraně přírody, umělecké tvorbě - zcela propadli.” (str. 116)

21) “Naši respondenti jsou do té míry zaujati svou prací pro obec, přírodu a rodinu, že nemají žádnou zálibu, kterou jsme si zvykli označovat jako koníčka, hobby. Jejich aktivity, organizování amatérského divadla, šití kostýmů pro vystoupení dětí, pomoc při obnově kostela, ale dokonce ani pěstování zeleniny pro zásobování skromné domácnosti za klasického ‘koníčka’ brát nelze.” (str. 117) 

22) “Většinu v našem souboru tvořili ti, kteří se nám svěřili se samorostlým, spíše neurčitým pocitem víry v existenci nějakého vyššího principu.” (str. 118)

23) “Nic ani nenasvědčovalo, že by naši respondenti chtěli životem ve znevýhodněných podmínkách sami sobě dokázat meze svých schopností, odolnost a vytrvalost.” (str. 121) 

24) “Ostatně, jenom velice volně zde můžeme hovořit o rozhodnutí změnit způsob života. Častěji jsme mohli pozorovat jakési postupné přetváření či krystalizaci ... Podobně se ukázalo, že není výstižné mluvit o ‘záměrné skromnosti’. Jak jsme ukázali, skromnost lidí v našem souboru není uskutečněním jejich záměru. Spíš je tedy na místě používat spojení ‘dobrovolná skromnost’.” (str. 121)

25) “Dnešní ‘alternativa’, o niž se zajímal náš výzkum, není ‘občanským únikem’. Jde výrazně o sociálně angažovaný způsob života. Jejich svoboda je orientovaná k zájmu o okolní svět, k pomoci lidem a přírodě.” (str. 122)

26) “Ale pozor! Není tím řečeno, že by ‘pestří’ byli k přírodě lhostejní. Mají k ní živý a hluboký vztah. I ten je však spíše vedlejším efektem jejich celkového životního nasměrování.” (str. 127)

27) “Lidé, s nimiž jsme se setkávali, svým životem ukazují jiným, že lze žít šťastný život i bez nároků na vysokou úroveň konzumu.” (str. 186)

28) “V našich úvahách nezapomínejme, že v této knize ekologicky příznivý způsob života nechápeme jako jednorázový obrat v životní dráze, ale jako její pozvolné přetváření. Více než pevná vůle a pevné předsevzetí mu prospívá naše vnitřní svoboda. Více než úporné úsilí potřebuje hledání, naši otevřenost a fantazii.” (str. 189)

29) “Způsob života, který jsme v této knize poznávali, je především osvobodivým pokusem o čestné osobní řešení života ve světě vystaveném ekologické hrozbě. Snad se dá shrnout slovy A. Solženicyna: ‘Je možné, že zlo je nutné a že nakonec zvítězí, ale jednej tak, aby nezvítězilo skrze tebe a s tvojí pomocí.’” (str. 189)

Poznámky: 

“ V základu této knihy leží přesvědčení, že má-li člověk žít důstojně, musí si bez iluzí uvědomovat vyhlídky současných forem života na této zemi. Ba co víc, chci-li se dobrat naděje, která by mi dovolila zaujmout klidný a adekvátního činu schopný postoj uprostřed ekologické krize, musím nejprve statečně usilovat o nic nepřikrašlující, nemilosrdné poznání. Nezbývá mi než vzít na vědomí ekologickou krizi, počítat s blížící se katastrofou.” (str. 41) 

Librová je jediná autorka, která otevřeně připouští, že svět dost neodvratně spěje k ekologické katastrofě (kromě malé naděje proměny lidských sklonů). Jediné, co se podle ní dál dělat, je snažit se prodloužit lhůtu, než to nastane. Ostatní autoři (pokud se k vyhlídkám do budoucnosti nějak vyjadřují) se k situaci staví jinak - předkládají různé návrhy řešení, ze kterých podle mého názoru tu více, tu méně čiší utopie. 
	Pokud přijmeme obraz světa tak, jak nám ho předkládá autorka, to jediné, co se v této situaci dá dělat, je postavit se do pozice ‘V tomhle nejedu!’. Jsem-li v tomto postoji sama, nezachraňuji svět, zachraňuji sebe. Když se snažím minimalizovat své jízdy autem, jsem si vědoma donkichotského charakteru svého počínání. Věta doktora Burdy ve filmu Co je vám, doktore? ‘Budeme chodit pěšky, někdo s tím začít musí’, byla natočena v roce 1984. Od té doby nejen že lidé nezačali chodit pěšky, ale aut naopak výrazně přibylo. Doufám však, že v brzké budoucnosti bude přibývat nás, donkichotů. 
	V mých silách není svět zachránit, můžu jenom brzdit. Ale i brzdit má cenu. A to je také hlavní myšlenkou popisované knížky. 

“Navzdory různosti v motivaci ekologicky příznivého života můžeme říct spolehlivě jedno: Žádný z našich respondentů nevyrostl bez kontaktu s přírodou!” (str. 124)

Toto zjištění mi připadá velice důležité. Jsem zeleně pestrá a jen v některých ohledech splňuji podmínky výběru do zkoumaného souboru. Ale to dobré ve mně mi vedle rodiny dala příroda. Jsem dítě pražské, ale s příbuznými na venkově a od malička jsem u nich trávila prázdniny. Bylo to samozřejmě cenné, byly pro mne samozřejmostí slepice, kachny, králíci a celý normální venkovský hospodářský život. Ale do lesa se chodilo vlastně na návštěvu - na borůvky, houby či jen tak na procházku. To, co především vybudovalo můj silný vztah k přírodě, byly spíš myšlenky skautingu, trampingu a woodcraftu. Když jsem jako jedenáctileté dítě byla poprvé v přírodě s batohem na zádech s výbavou pro spaní pod širákem, cítila jsem se součástí přírody a připadala mi úžasná. Přála bych takovou zkušenost všem jedenáctiletým dětem. 
	Proto se domnívám, že nestačí občasný jednodenní výlet do přírody, kdy tam jsou děti ‘na návštěvě’ a večer se vrátí do panelákového sídliště. Chce to mnohem víc. 

Ekologie, pospolitost a životní styl 
 
Arne Naess

Charakteristika knihy: 
	V této knize se můžete seznámit s myšlenkami hluboké, podle jiných zdrojů hlubinné ekologie. Zmatek v pojmenování vysvětluje Kohák ve své Zelené svatozáři. Správný překlad názvu souhrnu názorů Arna Naesse je hluboká ekologie (v angličtině deep ecology); název hlubinná ekologie je vhodné použít pro názory některých Naessových žáků, kteří se od jeho původních myšlenek poněkud odklonili (viz Závod s časem). Ovšem překladatelé často Naessovo deep ecology překládají jako hlubinná ekologie (i v této knize), čímž vytvářejí v terminologii poněkud zmatek. Takže s Naessovými myšlenkami se můžete setkat jako s hlubokou i jako s hlubinnou ekologií. 
	Tuto knížku bych příliš nedoporučovala těm, co mají zájem jen o celkový přehled v ekologii (pro ty stačí text Arna Naesse v Závodu s časem), ale především těm, kdo se zajímají přímo o hlubokou ekologii. Není totiž snadné text přečíst, je v něm hodně odtažitého filosofického teoretizování. Autor se věnuje filosofické teorii do té míry, že mě až udivuje, že to považuje za nutné v knize určené pro ekologické hnutí. Jde jen o jednu část knihy, ale hrozí tu nebezpečí, že méně zapálený čtenář se přes tuto část nepřeklene a k částem, které se zabývají konkrétními praktickými problémy, se vůbec nedostane. 
	Citáty uvedené dále většinou nejsou čerpány z hluboce filosoficky pojatých částí, protože v nich všechno příliš souvisí spolu navzájem, takže je velmi obtížné najít   reprezentativní smysluplný citát, který by nebyl příliš dlouhý a nesrozumitelný. Proto nejsou uvedené citáty zcela reprezentativní v tom smyslu, že by přibližovaly knihu jako celek.  
	 Arne Naess uvádí: “Začal jsem knihu Ekologie, pospolitost a životní styl psát proto, že na mě padl pesimismus, a chtěl jsem zdůraznit, že i ve světě, jemuž hrozí katastrofa, stále ještě můžeme nacházet radost.”
	Úvod ke knize napsal David Rothenberg, který zde píše:
 “Tato kniha nám napovídá, jak jít dál. Její počátek je intuitivní a tušením kniha také končí. Ale to tušení už pak bude vaše, ne jenom autora. Filosofie začíná i končí v konkrétním okamžiku.” 
	A. Naess: “První tři kapitoly se zabývají dvěma věcmi, jimž se nelze vyhnout - hodnocením a emocemi v myšlení a prožívání skutečnosti a jak je díky nim zralá integrovaná osobnost schopna řídit se souvislostmi. Z toho vycházejí strategie i taktika hlubinně ekologického hnutí.”  
	V první kapitole se zabývá mimo jiné faktem vážné ekologické krize a programem hlubinně (hluboce) ekologického hnutí (viz citát č. 3). Ve druhé kapitole vysvětluje pojmy ekofilosofie, ekosofie, normy, hypotézy, normativní systém, generalizace, gestalt atd. Tyto myšlenky dále rozvádí v kapitole třetí, kde se zabývá normami základními a normami odvozenými, normativními modely, syntézou při řešení problému a dochází k normě “Seberealizace!” (s velkým S) jako nejvyšší normě. 
	Další kapitoly jsou již tou méně teoretizující částí a zabývají se technikou, ekonomikou a politikou. Pokud jde o techniku, řeší co by se mělo vyžadovat od nového technického zlepšení, polemizuje, zda je ekologická krize technicky řešitelná či ne, klade důraz na šetrné technologie, upozorňuje na problematiku vývozu technologií do rozvojových zemí. V kapitole o ekonomii se zabývá mimo jiné rozebíráním systému hospodářské politiky, kritikou hrubého národního produktu jako ekonomického ukazatele (z více hledisek), rozebírá blahobyt z hlediska hlubinné (hluboké) ekologie, zabývá se výzkumy kvality života pomocí “hlubokých” anket. V kapitole šesté rozebírá problém, že vše má politický dopad, upozorňuje na problematiku nadnárodních společností, důkladně se zabývá problematikou zelené politiky. Za základní ekopolitické problémy považuje znečištění, plýtvání zdroji a  přelidnění. Dále uvádí problémy s udržením místní kulturní diversity a problematikou místních zelených komunit. Zabývá se akcemi, kampaněmi a hnutími ekologického charakteru a v této souvislosti zdůrazňuje gándhíovské zásady nenásilí. V další části obhajuje knihu Meze růstu manželů Meadowsových (často ochránci přírody kritizovanou), píše o ideologii hlubinné (hluboké) ekologie, o boji s byrokracií osobní iniciativou, obhajuje jednostranné odzbrojení a protijaderné kampaně. 
V poslední kapitole se Naess opět vrací k podstatě, zabývá se ale již především svou vlastní ekosofií, Ekosofií T. Vyjadřuje tu řadu myšlenek, které jsou základem jeho osobní ekosofie, a předpokládá, že si čtenář vytvoří také svou vlastní ekosofii, která se může i dost lišit od té jeho, ale bude tvořit základ čtenářova životního stylu. To je vlastně cílem celé knížky. 
V rámci poslední kapitoly se také zaobírá principy eticky a ekologicky odpovědného “života pod širým nebem”, inspirací pro ekologii v Bibli atd. V závěru najdeme pokus o sestavení modelu systému ekosofie a důležitá je úplně poslední podkapitola, zabývající se historií a budoucností hlubinně (hluboce) ekologického hnutí. 
	Tento výčet témat v jednotlivých kapitolách jsem tu uvedla proto, aby bylo zřetelné, že autor se ve své knize zabývá mnoha žhavými tématy, ale při zběžném prolistování knihy to snadno unikne, protože výrazněji působí filosofické teorie, které opravdu leckoho mohou bohužel odradit. Bohužel proto, že knížka totiž za přečtení stojí.   

Citáty: 

1) “Lidem vadí, že klidně napíšu celou knihu o jakési intuici, kterou ‘nikde nedefinuji a nevysvětlím’. Něco zjevně nevysvětlit je v naší kultuře cosi provokativního... Když ale někdo prohlásí ‘Veškerý život je v podstatě jeden celek!’ je třeba takový výrok nejprve ‘ochutnat’, a pak se teprve ptát ‘co to znamená?’. Vyjádřit se přesněji ještě nemusí nutně znamenat, že jsme vyslovili něco inspirativnějšího.” (str. 24) 

2) “Právě tento pozitivní aspekt situace, v níž se nacházíme, mě přiměl k napsání této knihy. Ekologická krize může vyvolat novou renesanci - nové společenské typy spolužití doprovázené zcela jinak chápanou technikou, ekonomickým růstem (jenž bude méně škodlivý) a životem daleko bohatším na prožitky.” (str. 46)

3) “Program hlubinně (hluboce) ekologického hnutí: 
1. Prosperita života lidí i veškerého ostatního života na Zemi má svou hodnotu. Hodnota    životních forem je nezávislá na užitečnosti z hlediska úzkých lidských zájmů.
2. Hojnost a pestrost života jsou hodnotami samy o sobě a obohacují lidský i veškerý další život na Zemi. 
3. Člověk nemá právo tuto hojnost a pestrost omezovat - výjimkou je uspokojování základních potřeb. 
4. Současné zasahování člověka do přírody je neúnosné a situace se rychle zhoršuje. 
5. Život a kultura lidstva nijak neutrpí podstatným snížením počtu obyvatel. Dobrý stav přírody se bez takového poklesu neobejde. 
6. Podstatné zlepšení životních podmínek není možné bez proměny politiky, neboť ta ovlivňuje ekonomické, technické i ideologické struktury. 
7. Ideologická proměna spočívá v uznávání především kvality života (její podstatou jsou hodnotné situace), a nikoliv životní úrovně. Je třeba si důkladně uvědomit rozdíl mezi tím, co je ‘velké’ a co je ‘ohromné’.
8. Kdo se s uvedenými body ztotožní, má povinnost se přímo či nepřímo zúčastnit pokusu o prosazení nezbytných změn.” (str. 49-50)

4) “Samo slovo filosofie může mít dva významy: 
1. 	studijní obor, postoj k vědění;
2. 	osobní hodnotový systém a světový názor, jimiž se člověk řídí při rozhodování (pokud je skálopevně přesvědčen, že se jedná o rozhodnutí správná). Pokud tento druhý význam slova ‘filosofie’ vztahujeme na otázky týkající se člověka a přírody, použijeme pro něj slovo ekosofie 
Zabýváme se tedy ekofilosofií, ale v praktických situacích si vytváříme vlastní ekosofie.” (str. 60-61)

5) “Každý den se musíme rozhodovat mezi protichůdnými postoji a zájmy. Usilování o ekologicky zodpovědnější život, osobní i společenský, tedy není úkol pouze ekologů a filosofů. Měli bychom o to usilovat všichni, a to na obecné rovině, nikoliv jako odborníci v určitém oboru. Každý z nás má jistě zkušenosti s rozhodováním, jak směrovat naši aktivitu, což předpokládá schopnost všezahrnujících hodnotových výroků.” (str. 71)

6) “Je proto nesprávné požadovat, aby při nezaujaté diskusi emoce vůbec neměly místo. Pokud má jít diskuse do hloubky, pak si je třeba vyjasnit právě emoce. Jestliže se diskuse týká víceméně obecných norem, specifické osobní komponenty je třeba vyloučit. V případě, že pomineme asertivní a hodnotící obsah výroku s odůvodněním, že je příliš emocionální, zcela ztratíme použitou argumentaci. Při takové diskusi pak s vaničkou vyléváme i dítě. Ekologové by proto měli ‘trénovat’ zřetelnou argumentaci za pomoci hodnot a norem. Měli by jasně a důrazně vyslovovat hodnoty a normy tak, aby je protivník nemohl přehlédnout.” (str. 98-99)

7) “Hlubinně ekologické hnutí předpokládá, že v předních průmyslových zemích dojde ke změně převládajících základních hodnot.” (str. 104)

8) “Nadšení přívrženci ekologického hnutí ochotně každého zahrnou přívalem norem. Mnohé z nich nabývají podoby motta, hesla nebo sloganu. Je pochopitelné, že jsou nepřesné a mohou nezasvěceným připadat dogmatické, malicherné nebo fanatické (např. ‘Vraťte Los Angeles kondorům’). Je proto důležité, aby si ti, kteří je tak vehementně používají, uvědomili, že podobná hesla jsou mimo určitou normativní situaci prakticky neospravedlnitelná a nedávají smysl.” (str. 114-115)

9) “Žádná norma nemůže platit absolutně. Každá musí brát v úvahu normy ostatní a přizpůsobovat se jim. Extremistická hesla kritizující spotřebu zdrojů by vlastně vedla k zastavení řady činností, včetně ekologického výzkumu, a tak zužují prostor pro zodpovědnou celosvětovou ekopolitiku.” (str. 116)

10) “Norma ‘Seberealizace!’ je proto koncentrovaným výrazem jednoty určitých společenských, psychologických a ontologických hypotéz. Ty se shodují na tom, že mravní jednání je zaručeno úplnou zralostí člověka. Vyplývá to z lidské povahy. Není třeba, abychom své sklony omezovali; je třeba, abychom rozvíjeli své Já. Mravní jednání je přirozené - nemusíme se k němu nutit z úcty k mravnímu zákonu, který by snad pro zralého člověka představoval něco cizího.” (str. 129)

11) “Hlavním heslem ekosofie je: ‘Skromné prostředky, bohaté cíle.’ Tento slogan by neměl být chápán jako výzva ke spartánství, askezi, odříkání. Ekosofický životní styl uznává hojnost, bohatství, přepych, blahobyt. Ale definice všech požitků vycházejí z kvality života, a nikoliv životní úrovně.” (str. 132)

12) “Bez nového přístupu bude ekologické hnutí chápáno jako věčný mentor, který říká ‘styďte se, to se nesmí’. Po proměně mentality budeme spíš říkat: ‘představte si, jak to bude báječné, jestli a až...’ a ‘podívejte! Škoda, že už jsme si toho neužívali dávno...’ Pokud dokážeme věci pročistit nejen zvenčí, ale i zevnitř, pak můžeme doufat, že ekologické hnutí bude obrodné a radostné.” (str. 136)

13) “Působivým heslem hlubinné ekologie je ‘Našlapuj na Zemi lehce’. Odtud už je jen krůček k prosazování šetrných technologií.” (str. 146) 

14) “Mělká ekologie znečištění chápe pouze jako ohrožení lidských zájmů - tedy v tom smyslu, že si člověk něco znečistil. Hlubinná ekologie naproti tomu myslí na prostor pro každou živou bytost a ekosystém. Komu jsme přírodu znečistili? Tomuto konkrétnímu druhu či ekosystému?” (str. 202)

15) “Stoupenci hlubinné ekologie naneštěstí politiky velmi snadno a povrchně kritizují. Povrchně proto, že kritizují jejich dikci, a přitom způsob jejich vyjadřování je dán současným systémem. Hlubinní ekologové by naopak měli podpořit politiky, kteří našli dost odvahy a zaujali ke kontroverzním otázkám relativně radikální proekologický postoj. Těžko budou mít odvahu i nadále, jestliže se jim od lidí, kteří by jim měli být vděčni, bude dostávat jen kritiky, výčitek, lhostejnosti a mlčení.” (str. 224)
 
16) “Souvisí hlubinná ekologie nějak s komunismem a anarchismem? Zhruba se dá říci, že hlubinní ekologové spíše než ke komunismu tíhnou k nenásilnému anarchismu.”    (str. 226)

17) Ekosofie T (některé myšlenky): “Právo na život je univerzální, platí pro všechny životní formy, nelze ho však kvantifikovat. Žádný druh nemá toto právo na život a rozvoj větší než druh jiný”. (str. 240)
	“ Nevystavíš žádné zvíře zbytečnému utrpení!” (str. 246)
	“Když se ztotožníme s větším celkem, znamená to, že se na vytváření a udržování tohoto celku podílíme. Jsme tedy částí jeho velikosti.” (str. 250)
	“Nedostatečné ztotožnění vede ke lhostejnosti.” (str. 251)
	“Někomu se možná nebude líbit, jak Ekosofie T velmi zdůrazňuje nenásilí.”     (str. 277)

18) “V roce 1975 panovalo přesvědčení, že bude naprosto nutné, aby v průmyslových zemích došlo k proměně životního stylu. ... Do roku 1980 se přestala ekologická uvědomělost ‘nosit’. Ekologie prakticky zmizela ze školních osnov. A co je ještě horší - hodně lidí si začalo myslet, že už toho vědí dost a o žádné další zneklidňující věci už nestojí.” (str. 300-301)

19) “V letech 1975-1987 se hnutí (rozuměj hlubinně ekologické hnutí) dost rozrostlo a do budoucna lze hledět s optimismem, neboť zřejmě bude sílit i nadále. Na druhou stranu sílí i opozice proti aplikaci zásad hlubinné ekologie, a to dokonce ještě výrazněji. I tento trend zřejmě bude pokračovat.” (str. 301)

Ohrožená kultura 
Od evoluční ontologie k ekologické politice 

Josef Šmajs

Charakteristika knihy: 
	Jak je napsáno v podtitulku knihy, zabývá se evoluční ontologií a jejím vztahem k ekologické politice. Ontologie je základní část filozofie, věnovaná otázce bytí jako takového a nejobecnějším kategoriím jsoucna (Všeobecná encyklopedie, 1997). Autor se snaží o přímou účast evoluční ontologie na pochopení podstaty dnešní ekologické krize. 
	V počátku knihy autor upozorňuje na ekologickou krizi a považuje ji za poškození celosvětového ekosystému kulturou. Dále upozorňuje na to, že kultura je na biosféře zcela závislá a může velmi snadno zaniknout. Je přesvědčen, že pro záchranu systému dnešní kultury už mnoho času nezbývá. 
	V dalších kapitolách staví do protikladu ontologii evoluční a antropocentrickou. Domnívá se, že volání po hodnotové změně, které nedospěje k evoluční ontologii, zůstane pouze v rovině apelativní a patetické. Proto volá po změně systému protipřírodní kultury jako celku. 
	Dále píše o sedmi obecných rysech evoluční ontologie a vyvrací některé obvyklé ekologické argumenty. Zabývá se technikou jako produktem současné kultury a hlavním zdrojem devastace biosféry. Domnívá se, že protipřírodní charakter má technika abiotická i biotická. Za nutné považuje tvorbu techniky uvážlivějším způsobem a k možnostem tohoto postupu uvádí několik poznámek.
	Domnívá se, že změnit lidskou přirozenost v krátkém časovém období je nemožné, za jediný možný způsob ekologické transformace považuje zásadní transformaci kultury a myslí si, že již uzrály podmínky pro tuto transformaci  ekologickou politikou.        
	Poukazuje na vliv pobytu v přírodě na zdravý psychický vývoj dětí a na dnešní zanedbávání této složky výchovy. Také uvádí některé návrhy na změnu naší současné krajiny. 
	Zmiňuje se o tom, že ekologická etika se již nejméně dvě desetiletí rychle rozvíjí, a je tedy již víceméně ustaveným oborem, o který se ve své knize opírá. Na závěr se zabývá nutností změny ekologické politiky.   

Citáty: 
1) “My lidé máme smůlu, že život na Zemi, který je starší a svébytnější než kultura, může prosperovat i bez nás. A tak budoucnost lidského rodu, kterou vždy garantovala biosféra, záleží nyní na tom, co uděláme.” (str. 23)

2) “Za předmět dnešní filosofické ontologie považuji živou planetu poraněnou kulturou, bytost trpící přemnožením a ztrátou adaptability našeho biologického druhu.” (str. 26)

3) “Ale ze studia vysoce komplexních otevřených systémů (tzv. nerovnovážných a nelineárních) vyplývá, že se jejich křehká rovnováha může zhroutit i vlivem nepatrného podnětu. I když nikdo z nás neví, co může být takovým podnětem, měli bychom vědět, že žijeme ‘na sudu prachu’ a že se jednoho dne můžeme probudit do jiného světa.” (str. 28)

4) “Ekologická krize nás tedy vyzývá hledat jinou garanci dlouhodobé existence kultury, jinou ontologii, jinou racionalitu, etiku a politiku.” (str. 34)     

5) “Paradigma lidské nadřazenosti nad přírodou je totiž antropocentrickou iluzí a je nezbytné je vystřídat paradigmatem lidské vřazenosti do přírody.” (str. 45)

6) “Objevují se dokonce formulace, že příroda si už bez nás lidí sama pomoci nemůže. To je klasická antropocentrická iluze a hluboké věcné nepochopení problému. Bez lidí by si příroda pomohla snadno, ale nemůže si snadno pomoci s naší technickou civilizací.” (str. 66-67)

7) “Dnešní ekonomická prosperita vůbec neznamená naše vítězství, ale možná jen oddalování naší konečné porážky. Systémová převaha nad kulturou zůstává trvale na straně přírody. Přírodě tedy nejen pomáhat nemusíme, ale ani nemůžeme. Stačí, když jí nebudeme ubližovat, když snížíme její příliš vysokou a strukturně nevhodnou sociokulturní zátěž.” (str. 67)

8) “ ... to, co jsme nevytvořili, co ani vytvořit neumíme a čeho jsme se již téměř zřekli, to dnes odhalujeme jako nejvyšší hodnotu. Nejvyšší hodnotu životní i teoretickou, hodnotu absolutní. A v rozporu s tradicí zjišťujeme, že touto hodnotou nemůže být člověk ani kultura, ale Země, jedinečná pozemská příroda, život, biosféra.” (str. 68)

9) “Konstrukční a funkční ekologizace techniky a materiální kultury už do značné míry zahrnuje ekologizaci výroby, spotřeby i životního způsobu lidí. Zavádění ekologicky šetrnější techniky proto nejlépe podporuje ekologickou výchovu, šíření nových ekologických hodnot i alternativního životního stylu.” (str. 92)

10) “Nebude snadné na celé planetě rychle prosadit ekologickou výrobu, spotřebu a způsob života. A právě proto musí technika ... vznikat uvážlivějším způsobem. ... Nelze již stavět, konstruovat a vyrábět všechno to, co si vynucuje na spotřebu zaměřená výroba, tradice, reklama a móda, ale techniku a materiální kulturu je třeba vytvářet obezřetně, omezovat a transformovat ji s ohledem na zdraví a důstojný život generací, které přijdou po nás.” (str. 122)

11) “Vyřešit dnešní krizi by jistě bylo snadné, kdyby chyba byla jen na straně člověka, a nikoli na straně spontánně vznikajícího systému kultury. Bylo by to snadné, kdyby bylo možné změnit kulturní systém i lidskou přirozenost.” (str. 136)  

12) “Malé děti jsou z volného pobytu v přírodě téměř vyloučeny. Proto je třeba poukázat na nezastupitelný vliv přírody na duševní zdraví člověka, na formování lidské osobnosti.” (str. 143) 

Poznámky:

	Tato kniha je zřejmě určena především filozofům. Nevím, co může filozofovi přinést. Já jsem laik, který si význam slova ontologie musel najít ve slovníku. Zato jsem člověk, který už něco ví o ekologické problematice, takže jsem v knize nenašla takřka žádné myšlenky, se kterými bych se již nesetkala dříve a byly pro mě podnětné. Možná, že kdybych tuto knihu četla jako první a jedinou, byla bych z ní nadšená. Ale protože má silnou konkurenci v knihách, uvedených v této brožurce, jsem k ní kritičtější. 

 A teď bych chtěla napsat pár poznámek k myšlenkám, které se v knize objevují. Jako první jsou to myšlenky o odpovědnosti jedince za své jednání v tomto světě. Je to oblast, kde s autorem publikace ne zcela souhlasím: 

Citáty: “Protože ve světové kultuře dnes dominují velké nadnárodní ekonomické, technologické a informační subsystémy, protože silně integrovaná globální technosféra už svým pouhým chodem naprázdno dusí život na této planetě, je málo účinné a téměř alibistické vyzývat ke změně lidského individuálního chování.” (str. 37)

“Je ovšem pravdou, že naprostá většina z nás neničí přírodu, a tím i svou vlastní budoucnost ze zlé vůle, z neodpovědnosti, nedbalosti či nedostatku morálky. Příroda je dnes paradoxně ničena navzdory slušnosti a dobrům úmyslům většiny lidí. V prvé řadě ji totiž neničí přímo občané, ale je zahrnující systém světové kultury. A toto systémové poškozování přírody ve velkém dobře ukazuje, že vina neleží pouze na straně člověka. Leží především na straně kultury, za jejíž orientaci a fungování by měla být odpovědná politika. Dnešní protipřírodní kultura lidem neekologické chování vnucuje.” (str. 39)

“Proč v rozporu s úsilím mnoha poctivých lidí, četných celosvětových a regionálních hnutí, specializovaných institucí a organizací pokračuje devastace přírody?” (str. 74)

“Žijeme v globalizující se technosféře, v moci moderního Leviathana, který nás zotročuje tím, že nám poskytuje blahobyt a pohodlí. Také proto je silnější než naše morální předsevzetí a než naše individuální vůle.” (str. 162)

“Většina obyčejných lidí, na rozdíl od představitelů politických stran, má totiž opravdový zájem o rozvoj života na Zemi. A jak jsme již naznačili, při řešení ekologických otázek je ochotna jít dál než nynější, na ekonomickém růstu příliš závislá politika.” (str. 168-169)

Obávám se, že autor vidí dnešní společnost příliš růžovými brýlemi. Z čeho soudí, že jsou lidé ochotni jít dál, než si myslí politikové? Ze stavu současné společnosti, kde přepych je alfou a omegou života? Z toho, že přes snahu ekologických iniciativ se lidé o stav životního prostředí téměř nezajímají? 
	Souhlasím s autorem v tom, že představa, že se dnešní situace vyřeší změnou hodnot převážné většiny lidí, je utopie. Ale to neznamená, že by z lidí měla být sejmuta veškerá zodpovědnost za dnešní stav věcí, říci, že se chovají morálně a odpovědně. Výše uvedené citáty se určitě budou líbit všem, kteří mají své malé špatné svědomí. Vždyť tady se píše, že vlastně za nic nemohou, že byli ke svému jednání kolosem kultury donuceni. Ale je to tak vždy? A pokud ne vždy, jak často?
	Ředitel podniku, který odváží toxický odpad na černou skládku, aby za něj nemusel platit, prokazuje jak zlou vůli, tak nedostatek morálky. A člověk, který do zakouřené Prahy jede autem, přestože by stejně dobře mohl použít metro, prokazuje nedostatek zodpovědnosti. 
Otázka je, jak jsou podobné prohřešky časté. Autor se zřejmě domnívá, že málo. Já jsem větší pesimista. Dívám se na svět kolem sebe a vidím je poměrně často. 
	Jistě, k některým pro přírodu škodlivým činům je člověk opravdu kulturou nucen. Po zrušení limonád ve vratných láhvích jsem jejich kupování omezila, ale občas si pepsicolu v nevratné láhvi koupím. Velice mne zrušení vratných lahví znechutilo, ale přiznám se, že to bylo všechno. Tady je mé malé špatné svědomí. Prostě jsem se smířila se stavem věcí a neudělala jsem proti němu ani to nejmenší. Pravděpodobně by byla má snaha marná. Ale je to omluva pro to, že jsem se ani o nic nepokusila? Hnutí proti nevratným lahvím v ekologických iniciativách existovalo a  existuje.
	Myslím, že většina z nás by měla mít své malé špatné svědomí. Problém je v tom, že ho často nemají ani ti, kteří by ho měli mít velké.   

Citáty: “Velkým problémem je však všeobecná obliba techniky v našich domácnostech, planetární rozšíření automobilů, počítačů, televizorů a dalších forem této problematicky užitečné spotřební techniky. Spotřební technika totiž nevznikla jen z pouhé logiky vývoje výroby a spotřeby. Vzniká také z panského vztahu člověka k přírodě, z arogantního postoje, že máme právo použít všechny dostupné zdroje přírody pro saturaci svých okamžitých potřeb. A právě proto bude velmi obtížné, ba přímo nemožné vzdát se veškeré ekologicky škodlivé techniky. Ale o její omezení a přestavbu se musíme pokusit.” (str. 106)  

“A co vlastně dává člověku právo obsadit celou Zemi kulturou, právo spotřebovat všechny omezené zdroje planety pro okamžité uspokojení potřeb nyní žijících generací? Co mu dává právo obdělávat tak velké plochy půdy, ‘průmyslově’ exploatovat domestikovaná zvířata a hubit jiné živé tvory proto, že lidské touze po bohatství, svobodě, moci a spotřebě překážejí?” (str. 115-116) 

Toto jsou citáty, které tak trochu vypadají, jako by byly z jiné knížky než ty uvedené výše. Samozřejmě, autor by k nim uvedl, že to všechno kultura. Ale podle mne kulturu vytvářejí lidé a ti mají arogantní panský vztah k přírodě. Ti mají touhu po bohatství a moci. Vede z tohoto skutečně cesta ven ekologicky orientovanou politikou? Není to stejná utopie jako víra v rychlou přeměnu lidských hodnot?

Citát: “Dobrovolná skromnost malého počtu ekologicky cítících lidí je skutečným hrdinstvím, ale nemůže změnit nynější ekonomický režim kultury, železnou logiku růstu a expanze planetární technosféry. Nemůže zastavit rabování přírody ani šíření chudoby v méně technicky rozvinutých zemích.” (str. 162-163)

Jak už jsem uvedla výše, souhlasím s tím, že dobrovolná skromnost malého počtu lidí nic nezmění. Ale zarazilo mne to hrdinství. Hrdinství? Přečtěte si komentář ke knize Pestří a zelení od Hany Librové a zjistíte, jak je to s důvody pestrých žít skromným způsobem života. Domnívám se, že tito lidé žijí šťastnějším životem než většina lidí v přepychových vilách se čtyřmi auty v garáži. A pokud se člověk omezuje skutečně z ekologických důvodů? Nejsem sice ekologický aktivista a má snaha o ekologicky šetrnější způsob života má značné mezery, ale řekla bych, že motivací svého jednání se od ekologického aktivisty nebudu lišit: Když nejedu autem, je to proto, že jízda autem ve mě vyvolává pocit, že dělám něco nesprávného. Když v prodejně hledám výrobky s ekologickými obaly, je to proto, že je mi špatně z košů plných igelitů, které za sebou zanechávám. Tak jaké hrdinství.   

Citát: “Příznivé podmínky velké společenské změny musí proto z velké části vytvořit kulturní systém sám, tj. musí uzrát jeho přirozeným vývojem. Také podmínky dnešní zásadní transformace kultury ekologickou politikou, zdá se, již uzrály tímto způsobem.” (str. 142) 

Opravdu?
Závod s časem 
Texty z morální ekologie

Charakteristika knihy: 
Myslím, že na tomto místě bude nejlepší, když uvedu to, co editoři knihy napsali ve svém úvodu: 
	“Názvem morální ekologie označujeme ekologické myšlení, které vychází z poznatku, že záchrana životního prostředí není jen otázkou ohleduplnějších technologií, nýbrž především ohleduplnějších lidských postojů a přístupů k přírodě. 
	Z rozsáhlého fondu filosofických prací zabývajících se touto otázkou jsme vybrali texty dokumentující nejvýraznější myšlenkové proudy světového ekologického hnutí, s jejichž ohlasy se setkáváme i u nás. 
	Vzhledem k předem danému rozsahu této knihy jsme některé texty krátili, avšak věříme, že nikoliv na úkor základních tezí jejich autorů. Doufáme, že se nám podařilo nabídnout čtenářům základní orientaci v oboru morální ekologie a tím i příležitost k zamyšlení nad problematikou, jejíž naléhavost v současnosti prudce stoupá.” (Erazim Kohák, Rudolf Kolářský, Igor Míchal)

Filosofická ekologie po dvaceti letech
Erazim Kohák

	Autor se v úvodu zamýšlí nad myšlenkovými proudy starými dvacet let, kdy se filosofové snažili najít příčinu ekologické krize a hledali ji v myšlenkách Descarta, Kanta či samotného křesťanství. Dnes již vlna hledání viníka pominula a myšlenky minulých let se jeví jako naivní. 
	Dále vyvrací dva výklady, které se prostě snaží vyhnout skutečnosti ekologické krize. Podle prvního ‘objektivně’ žádná krize neexistuje, podle druhého je ekologická krize jen otázkou nedokonalé techniky (a tedy vyrábějme dále, jen ekologičtěji). Neodmítá technickou ekologii, jen uvádí, že nestačí, protože ekologická krize je ‘krizí lidského přebývání ve světě, lidského obcování se světem, krize lidského bytí’.
	Soudobé rozbory ekologické krize dospěly k závěru, že ji způsobilo odcizení. Liší se navzájem jen v názorech, čemu jsme se odcizili: hlubinná ekologie říká, že hlubinám citu, lidskému vědomí a hlubinám nevědomého, ochranářská ekologie se zabývá odcizením člověka živé přírodě v umělém světě a morální ekologie poukazuje na odcizení člověka jeho vlastní morální odpovědnosti.  
Etika úcty k životu 
Albert Schweitzer

	Považuji za nejvhodnější na tomto místě zařadit soubor citátů, které nejlépe přiblíží myšlenky Alberta Schweitzera, staré již skoro celé století: 
1) “Etika vzniká tak, že domýšlím do důsledků kladný vztah ke světu, který je společně s kladným vztahem k životu přirozeně dán v mé vůli žít, a že se ho pokouším uskutečňovat. Stát se etickým člověkem znamená stát se člověkem pravdivě myslícím.
	... Jestliže poznání vyslovuje jen to, co poznává, pak může vůli sdělovat stále a stále jedno jediné vědění: za vším a ve všem, co se jeví, je vůle k životu. 
	... Etika tedy spočívá v tom, že prožívám naléhavou potřebu mít ke každé životní vůli stejnou úctu jako k své vlastní. Tím je dán i myšlenkově nutný základní princip mravnosti. Dobré je život uchovávat a podporovat; zlé je život ničit a omezovat.
	... Opravdu etický je člověk jen tehdy, když poslouchá naléhavý příkaz pomáhat všemu živému, jemuž může prospět, a přímo se hrozí mu škodit. ... Život je mu svatý sám o sobě. Neutrhne ze stromu list, neulomí květinu a dává pozor, aby nezašlápl nějaký hmyz. 		
	... Úcta k životu působí s neúnavnou vitalitou na smýšlení, ve kterém se usídlila, a vnáší do něho nepokoj zodpovědnosti nekončící nikdy a nikde.” (str. 22-23) 

2) “ ... Zůstává pro mne bolestnou hádankou, že se svou úctou k životu žiji ve světě, v němž tvořivá vůle působí zároveň jako vůle ničivá, a vůle ničivá zároveň jako tvořivá. 
	... I já podléhám vnitřnímu rozdvojení vůle k životu. Na tisícerý způsob se ocitá moje existence v konfliktu s jinými. Jsem postaven před nevyhnutelnost ničit a poškozovat. ... Stávám se pronásledovatelem myšky, která žije v mém domě, vrahem hmyzu, který se tu chce usídlit ...
	Obyčejná etika hledá kompromisy. ... Etika úcty k životu neuznává žádnou relativní etiku. ... Stále novým a vždy originálním způsobem se absolutní etika úcty k životu v člověku vypořádává se skutečností. Neřeší konflikty místo něho, nýbrž nutí ho, aby se rozhodl pokaždé sám, jak dalece může zůstat etickým a nakolik se musí podřídit nutnosti ničit a poškozovat život, a tím se proviňovat.
	Nesmíme nikdy otupět. Přebýváme v pravdě, jen když konflikty prožíváme stále hlouběji. Dobré svědomí je vynález ďáblův.” (str. 24-27)

3) “Venkovan, který na louce pokosil tisíce květů jako krmivo pro krávy, se má střežit, aby cestou domů bezmyšlenkovitě neuškubl nějaký kvítek u cesty, neboť tím se zpronevěřuje životu, jelikož k tomu není nucen nezbytností.” (str. 27)

Poznámky: 
	Tomuto textu jsem ve své charakteristice dala největší prostor ze všech, protože na mě udělal největší dojem. Jsou to myšlenky idealistické a jsou to myšlenky krásné. Jakou mají asi šanci, aby se jimi řídilo větší množství lidí? Připadá mi, že takřka žádnou. Dávat pozor, abych nešlápl na brouka, je pro většinu lidí příliš omezující. Etika úcty k životu je etika přísná. Kdybych se jí opravdu držela do všech důsledků, byl by každý můj pobyt ve volné přírodě jen řadou situací, kdy se úzkostlivě snažím ničemu neublížit, a v této podobě by to znamenalo nic z toho pobytu nemít. Není možné dát pozor na každého mravence. A myslím, že není dobré mít špatné svědomí, že jsem toho mravence zašlápla. Dobré svědomí je vynález ďáblův? Ale nestal by se bez něj ze mne za chvíli neurotik? Snad tady Schweitzerovy myšlenky špatně chápu.  
	Ale určitě lze bez připomínek přijmout tu část, která nám říká, že se máme snažit pomáhat životu, kde to jen jde. Pamatuji se, že už jako dítě jsem po dešti sbírala šneky, kteří vylezli ze zeleně na asfaltový chodník, aby se tam nechali někým zašlápnout. Zdržení to bylo minimální, jen několik minut, zato byly odměnou desítky zachráněných šneků. Ale jen málokdy jsem v deštivém dni šla po chodníku bez šneků, což nasvědčovalo tomu, že jejich sbírání již provedl někdo nedlouho přede mnou. 
	Po tom chodníku přecházela řada lidí. Většina z nich spíše nějakého šneka rozšlápla. Snad přílišná uspěchanost, snad lhostejnost k šnečímu osudu. Co kdyby si ti lidé přečetli Schweitzera? Bylo by víc zachráněných šneků, nebo je tahle myšlenka naivní?
Etika Země 
Aldo Leopold 
Viz charakteristika knihy Obrázky z chatrče a rozmanité poznámky

Mlčící jaro
Rachel Carsonová
		
	Autorka v knize, která vyšla v roce 1962, popisuje zamoření ovzduší, země, řek a moří nebezpečnými a smrtícími látkami, jako jsou látky k hubení hmyzu, plevelů, hlodavců a jiných organismů, radioaktivní látky atd. Ve své knize bije na poplach, upozorňuje na drastické ničení životního prostředí. Kniha se stala impulsem pro rozvoj ochrany přírody v USA.   
Plodnost 
Annie Dillardová

	Text této autorky patří mezi ty, se kterými se asi málokdo ztotožní. Působí, jako by nedokázala nacházet v přírodě nic krásného, vše popisuje jako hrůzu, jako místo neustálého umírání. - “Evoluce má smrt raději než vás nebo mne.” 

Neantropocentrická teorie hodnot a etika životního prostředí
J. 	Baird Callicot

	Autor rozebírá antropocentrickou etiku a shledává ji nevyhovující jako základ pro etiku životního prostředí, která by podle něho měla být neantropocentrická, ale zároveň humanistická. Probírá více možných myšlenkových podkladů pro neantropocentrickou etiku životního prostředí a jako k nejvhodnější dospívá nakonec k Leopoldově etice země jako k myšlenkovému základu, na kterém je možno stavět. Rozvíjí ji v kontextu analytické filosofie (David Hume) i v kontextu přírodovědného poznání v ekologii a v evoluční teorii (Darwin). 

Ztotožnění jako zdroj hlubinných ekologických postojů
Arne Naess

	Podrobné myšlenky Arna Naesse najdete v knize Ekologie, pospolitost a životní styl, tady je jen krátký text. Naess zde uvádí rozdíly mezi povrchovou a hlubinnou   (hlubokou) ekologií. Zabývá se vlastní ekosofií, Ekosofií T (vysvětleno u charakteristiky knihy) a základními tématy této ekosofie (seberealizace, ztotožnění atd.). Dále uvádí některá tvrzení hlubinné (hluboké) ekologie. Tento Naessův text je vhodný pro ty, kteří se jen rámcově chtějí seznámit s myšlenkami A. Naesse, vážným zájemcům doporučuji knihu.  

Hlubinná ekologie
Bill Devall a George Sessions

	V úvodu charakteristiky knihy A. Naesse Ekologie, pospolitost a životní styl popisuji zmatek v termínech ‘hluboká ekologie’ (myšlenky A. Naesse) a ‘hlubinná ekologie’ (myšlenky jeho žáků, mezi něž patří Devall a Sessions). V tomto textu jako by se myšlenky obou směrů mísily - autoři přejímají některé názory A. Naesse, ale doplňují je myšlenkami vlastními. V druhé části textu najdete zásady hlubinné (hluboké) ekologie i s komentářem (stejně jako v Naessově knize). 
	Editoři knihy píší v úvodu: “Devall a Sessions se považují za žáky Arna Naesse a za stoupence jeho hlubinné (hluboké) ekologie. Skutečně přejímají Naessovo biocentrické rovnostářství. Zdůrazňují však spíše koncepci seberealizace osobnosti identifikací se všemi bytostmi než ochranu přírody. Ta bude podle nich následkem radikální obnovy lidské mentality.” 

Dobrovolná střídmost a povinnost omezovat spotřebu
Kristin S. Shraderová-Frechetteová

	Tento text se odvolává na studii Meze růstu manželů Meadowsových z roku 1972. Uvedená studie je rozborem stavu, kdy lidé vyspělých států svojí nadměrnou spotřebou vedou svět ke zhroucení celého systému. Autorka proto uvádí jako nutnost dobrat se k dobrovolné střídmosti, která je nejen nutná, ale zároveň pro jedince i přínosná (může pomoci k hlubšímu sebeuvědomění, zlepšit jeho osobní život a získat větší osobní svobodu). Pokud jde o dobrovolnou střídmost (tedy skromnost), doporučuji k přečtení spíše knihu Pestří a zelení od Hany Librové. 

Znovuosídlování
Gary Sherman Snyder

	Základní myšlenkou textu je důležitost příslušnosti k místu pro lidskou identitu. Od příslušnosti k Zemi jako omezenému světu dochází k potřebě zodpovědné morálky, která by udržovala spojení se zdroji energie, jež proudí do našeho života (půda, voda, potrava), tedy se Zemí. 

Druhá příroda
Michael Pollan 

	Autor srovnává dosud obvyklé pojetí etiky samorostlé přírody (princip nezasahovat do jejích procesů) s etikou zahrady (tu rozebírá zvláště důkladně, je to antropocentrická etika, člověk pečuje o pozměněnou přírodu a sám ji pozměňuje).
	Etiku zahrady navrhuje prosazovat pro naprostou většinu země, neodvolatelně pozměněnou lidskou činností. Domnívá se, že nejlépe působíme na přírodu, když ji napodobujeme. Nazývá to “ekologickým restaurátorstvím přírody” a kořeny tohoto přístupu hledá u Alda Leopolda. 
	Různost názorů, poplatných tomuto dvojímu nazírání, ilustruje na osudu chráněného přírodního území Cathedral Pines v Nové Anglii. Šlo o přestárlý kulturní porost vejmutovky, poničený vichřicí. Autor by řešení nenechal na spontánním vývoji přírody, ale vysázel by tam znovu vejmutovku, popř. by podpořil vývoj požárem nebo vysázel původní smíšený les. Ostře kritizuje rozhodnutí nic s pokáceným porostem nedělat.   

Ekologická etika a posvátnost života
Henrik Skolimowski

	V úvodu svého textu autor kritizuje etický relativismus (jako vnitřně rozpornou etickou teorii) a konzumerismus jako rakoviny dvacátého století. (“Pěstováním hodnotového vakua povzbuzujeme etický relativismus, požitkářství a lhostejnost, odcizení a apatii i nezodpovědnost a krčíme rameny říkajíce: ‘Všichni přece děláme totéž.’”). Kritizuje i morální filosofii 20. století jako filosofii, která pouze rozebírá morální systémy, nenabízí vlastní hodnoty a žije z pouhé analýzy. Uvádí, že analytické uvědomění nezahrnuje automaticky morální porozumění. Rozpravu o etice prý filosofové podřídili struktuře vědecké argumentace a výsledkem byl soubor neživotných abstrakcí. 
	Řešení našich ekologických problémů spočívá dle autora na struktuře našich hodnot. Uvádí čtyři základní hodnoty ekologické etiky - posvátnost života (rozšiřuje dva etické systémy a pokračuje v nich - Leopoldovu etiku země a Schweitzerovu etiku úcty k životu), odpovědnost (únik od odpovědnosti považuje za únik od našeho vlastního lidství), střídmost a lásku. Specificky ekologické hodnoty jsou podle něj rozmanitost (diversita) a ekologická spravedlnost.   
	Ochrana přírody je pro autora způsob myšlení a jednání, jímž vyjadřujeme naši odpovědnost vůči přírodě, lze ji považovat za etickou činnost. Autor se zabývá  myšlenkou trvale udržitelného rozvoje, kdy ale za vrcholný cíl veškerého rozvoje považuje život a jádrem pojmu rozvoj podle něj není pouze biologický život, ale život naplněný smyslem a důstojností. 

Člověk, dobro a zlo
Erazim Kohák

	Tato studie je z roku 1993. V knize je uvedena pouze její menší část, ve které autor rozebírá dvacáté století jako století, kdy lidé utíkali od nejistoty a osamělosti nejdříve k různým fanatismům, později ke stupňování hmotného blahobytu. Obě tendence popisuje jako vysloveně zhoubné. V další části vyvrací přesvědčení, že dějiny spějí k lepšímu, že mají smysl, i přesvědčení, že technologicky složitější společnost je ‘pokročilejší’. Dále se zabývá rozborem původu válek. (“Dvacáté století bylo stoletím válek především proto, že bylo a je stoletím přelidnění, hladu, hrůzy, bídy a beznaděje.”) 
	Snaží se dobrat ke kořenům orientace na stále větší konzum. Stejně jako v úvodním příspěvku charakterizuje technickou i morální ekologii. Od nich přechází k možnostem řešení ekologické krize (odmítá ekologickou totalitu, naznačuje řešení morální ekologie - změnit směr rozvoje) a konstatuje, že zatím svět spěje ke katastrofě, ale ještě snad směr změnit může.   
	Charakterizuje dobro a zlo, zlo uvádí jako něco, co ‘nefunguje’, zatímco dobro ‘funguje’. Popisuje ‘zelené myšlení’ (ekologické myšlení) jako myšlení příznivé životu, ale podle něj nestačí ‘zeleně myslet’, je nutné ‘zeleně žít’ - tedy žít odpovědně, snižovat spotřebu. Tady se tedy dostává k tzv. dobrovolné prostotě (tedy dobrovolné skromnosti) a klade si otázku, jestli je možné, aby se na ni svět přeorientoval. Odpověď zní - nevím.

Na závěr knihy je uvedeno několik výzev a dokumentů: 
1) Jinou ústavu (Ludvík Vaculík) - první ze spisovatelových vystoupení v diskusi o nové ústavě ČSFR
2) 	Zásady světové etiky pro trvale udržitelný život - z dokumentu Pečujeme o Zemi, vydaného Světovým svazem ochrany přírody, Programem Spojených národů pro životní prostředí a Světovým fondem pro přírodu
3) 	Za mezigenerační etiku (Jacques-yves Cousteau) - petice za Deklaraci práv budoucích generací (v době vydání knihy obíhala ve dvaceti zemích a podepsal ji již milión osob)
4) Agenda 21 - výňatky z jednoho z dokumentů, které byly schváleny na Světové konferenci OSN o životním prostředí
v Rio de Janeiru v roce 1992
5) Závod s časem - hledání lidských hodnot slučitelných s trvale udržitelným způsobem života (Josef Vavroušek) - text přednesený na zasedání pracovní skupiny pro etiku a komise pro právo životního prostředí v průběhu Valného shromáždění Světové unie pro ochranu přírody v Buenos Aires v lednu 1994