Ekologický právní servis, Kostnická 1324, 390 01 Tábor

Krajský soud v Ústí nad Labem
třída Národního odboje 1274
400 92 Ústí nad Labem

__________________________________________________________________________________

Žalobce:	1) Děti Země, Klub za udržitelnou dopravu se sídlem Cejl 48/50, 602 00 Brno
 2) Společnost ochránců životního prostředí, Nerudova 34, 412 01 Litoměřice
 3) Iva Macháčková, bytem Stadice 15, 403 13 Řehlovice

Zastoupený:	Mgr. Pavlem Douchou, bytem Tábor, K návsi 2 (adresa pro doručování: Kostnická 1324, 390 01 Tábor

Žalovaný:	Krajský úřad Ústeckého kraje, Velká Hradební 48, 400 01 Ústí nad Labem

Osoby zúčastněné na řízení:
1)	   Ředitelství silnic a dálnic ČR, Na Pankráci 5, 145 05 Praha 4
2)	   Město Lovosice, 410 30 Lovosice
3)	   Obec Sulejovice, 411 11 Sulejovice
4)	   Obec Vchynice, 410 02 Lovosice
5)	   Obec Velemín, 411 31 Velemín
6)	   Obec Chotiměř, 410 02 Lovosice
7)	   Obec Prackovice nad Labem, 411 33 Prackovice nad Labem
8)	   Obec Žim, 416 63 Žalany,
9)	   Obec Habrovany, 403 13 Řehlovice
10)	 Obec Řehlovice, 403 13 Řehlovice
11)	 Občanské sdružení k.ú. Boreč, Michelská 6/23, Praha 4 – Michle
12)	 Společnost přátel města Duchcova, Masarykova 7, Duchcov
13)	 Sdružení pro přírodu, Stříbrnické nivy 2, Ústí nad Labem

Věc: Žaloba proti rozhodnutí Krajského úřadu v Ústí nad Labem

patnáctkrát, kolkováno

Přílohy:
1)	Rozhodnutí Krajského úřadu Ústeckého kraje ze dne 5. 6. 2003 zn. UPS/64/62741/03/Zá
2)	Zpráva veřejného ochránce práv JUDr. Otakara Motejla ze dne 31. 7. 2003 o průběhu šetření ve věci podnětu občanského sdružení Děti Země, týkajícím se průchodu dálnice D8 CHKO České středohoří
3)	FA ČVUT Praha, Dálnice D8, stavba 0805 Lovosice – Řehlovice, Vyhodnocení zásahu do krajinného rázu ve smyslu § 12 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, září 2002
4)	Závěrečná zpráva z kontrolní akce NKÚ č. 99/16 „Hospodaření s prostředky státního rozpočtu při přípravě a realizaci investičních akcí ve vybraných resortech“
5)	Stanovisko MŽP ze dne 20. 4. 1995 č.j. OÚV/139/95 „Studie dálnice D8 – stavba 0805 úsek Lovosice – Řehlovice
6)	Přípis Správy chráněné krajinné oblasti České středohoří ze dne 23. 9. 1996 č.j. 2906/XII-8/96-Ký
7)	Stanovisko Ministerstva životního prostředí k návrhu změn a doplňků ÚPN VÚC okr. Litoměřice ze dne 16. 10. 1995 č.j. OÚV/1669/95
8)	Dopis ministra životního prostředí Miloše Kužvarta ministru dopravy Antonínu Peltrámovi ze dne 24. 11. 1999 zn. M/100652/99
9)	Stanovisko MŽP ze dne 24. 6. 1999 č.j. M/11862/1137/700/1412/OPVŽ/99 podle § 14 zákona ČNR č. 244/1992 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí k návrhu koncepce rozvoje dopravních sítí v České republice do roku 2010

I. Skutkový stav

Ředitelství silnic a dálnic ČR podalo dne 18.12. 1997 u Městského úřadu v Lovosicích (dále jen „stavební úřad“) návrh na vydání územního rozhodnutí o umístění stavby „Dálnice D8, stavba 0805 Lovosice – Řehlovice“. Územní rozhodnutí vydal stavební úřad dne 26.3. 2002 pod č.j.: 3231-1157/97/2001.

Proti územnímu rozhodnutí se dne 2.5. 2002 odvolalo občanské sdružení Děti Země, Klub za udržitelnou dopravu (dále jen “první žalobce”), dne 29.4. 2002 občanské sdružení Společnost ochránců životního prostředí, Litoměřice (dále jen “druhý žalobce”) a Iva Macháčková, (dále jen “třetí žalobce”). O odvolání rozhodoval Krajský úřad v Ústí nad Labem (dále jen "žalovaný"), který na jeho základě, postupem podle odst. 2 § 59 správního řádu, změnil pod zn.: UPS/64/62741/03/Za dne 5.6. 2003 rozhodnutí stavebního úřadu. Rozhodnutí žalovaného bylo žalobcům doručeno veřejnou vyhláškou dne 26. 6. 2003. 

Proti tomuto rozhodnutí žalovaného směřují žalobci tuto žalobu. Zároveň navrhují, aby soud ve smyslu § 78, odst. 3 zákona č. 150/2002 Sb., soudního řádu správního zrušil i výše uvedené rozhodnutí stavebního úřadu ze dne 26.3. 2002 a aby přezkoumal níže uvedená rozhodnutí předběžné povahy, jež byla pro žalovaného závazná.

II. Žalobní legitimace

1. První a druhý žalobce odvozují svoji žalobní legitimaci z ust. § 65 odst. 2 s.ř.s. , když tvrdí, že byli z níže uvedených důvodů postupem správního orgánu zkráceni na svých právech, která jim příslušejí, takovým způsobem, že to mělo za následek nezákonné rozhodnutí stavebního úřadu a žalovaného. První a druhý žalobce si v této souvislosti dovolují poukázat na výklad tohoto ustanovení, který podal Doc. JUDr. Vladimír Mikule, Csc. v publikaci „Nová úprava správního soudnictví“, ASPI Publishing, 2003 na str.75: „Formulace (tohoto ustanovení – pozn. žalobců) není zcela srozumitelná, zdá se však, že jde o účastníky, kterým účastenství nemá sloužit k ochraně jejich subjektivních hmotných práv a kterým zákon postavení účastníků správního řízení přiznává v zájmu uplatnění veřejné kontroly rozhodování o věcech určitého druhu (např. ochrana přírody a krajiny, ochrana životního prostředí v dalších jeho aspektech – různá specializovaná občanská sdružení).“

2. Třetí žalobce odvozuje svou žalobní legitimaci z ust. § 65 odst 1 s.ř.s. neboť na základě níže uvedených důvodů tvrdí, že byl rozhodnutím stavebního úřadu a žalovaného přímo zkrácen na svých právech.

3. Vedle toho dovozují první druhý i třetí žalobce svoji žalobní legitimaci ze zkrácení svého práva na příznivé životní prostředí, které je zakotveno v čl. 35 odst. 3 Listiny základních práv a svobod. Vzhledem k tomu, že uplatňování práva na příznivé životní prostředí je právní teorií i praxí vnímáno značně rozporně, dovolují si žalobci na tomto místě podat následující (byť relativně obsáhlý) vlastní výklad.

3.1. Ústavní soud opakovaně judikoval, že ani zařazení určitého práva v systému Listiny mezi hospodářská, sociální a kulturní práva neznamená jejich nevymahatelnost. V souvislosti s právem na příznivé životní prostředí Ústavní soud zároveň konstatoval ve svém nálezu III. ÚS 70/97, že toto právo je subjektivním právem, kterého se lze domáhat. Právo na příznivé životní prostředí má přitom zcela zvláštní povahu. Zásah do tohoto práva totiž není vázán na konkrétní následek způsobený adresátu této ústavní normy. Při domáhání se práva na příznivé životní prostředí proto např. není nezbytné zjišťovat, zda vznikla nějaká újma nebo dokonce její výše nebo rozsah. Takto široce zakotvené právo má v Listině své zcela logické opodstatnění, neboť zásahy, které znamenají bezprostřední zásah do osobní integrity člověka (ve smyslu fyzickém či hmotném, např. únik vysoce toxických látek do prostředí jehož důsledkem je smrt fyzické osoby) jsou ošetřeny jinými právy jako je např. právo na život či právo na soukromí. 

V této souvislosti je nutno poukázat na zvláštní povahu ochrany práva na příznivé životní prostředí. Ochrana v tomto smyslu vykazuje nejvyšší účinnost při preventivním působení, tedy při předcházení tomu, aby vůbec k poškození nebo porušení životního prostředí a následně zásahu např. do práva na život a zdraví člověka došlo. Tento preventivní účel vyjadřuje i právní úprava, která určuje u činností, které mohou mít na ŽP nepříznivý vliv, nutnost získat povolení (souhlas, vyjádření apod.) příslušného orgánu veřejné moci. Tato skutečnost odůvodňuje jak rozšíření právní sféry každého na základě čl. 35 Listiny, tak i preventivní charakter tohoto ustanovení. 

Tuto logiku ústavní úprava respektuje, když v čl. 35 odst. 3 Listiny říká, že při výkonu svých práv nesmí nikdo ohrožovat životní prostředí nad míru stanovenou zákonem. Listina zde zavádí povinnost pro každou fyzickou nebo právnickou osobu. Této povinnosti musí odpovídat nějaké právo. Je zde samozřejmě právo orgánů veřejné moci, splnění této povinnosti vymáhat. Ovšem Listina obsahuje tzv. veřejná subjektivní práva, tedy práva, kterých se mohou soukromé osoby domáhat vůči orgánům veřejné moci. Z čl. 35 odst.3 Listiny vyplývá právo fyzických i právnických osob domáhat se aby orgány veřejné moci dostatečně dbaly na plnění povinnosti neohrožovat ŽP nad míru stanovenou zákonem. Jde ve své podstatě o pozitivní závazek státu, o horizontální působení práva na příznivé životní prostředí i vůči jiným fyzickým nebo právnickým osobám. Proto každý (jak fyzická tak právnická osoba; k tomu viz níže) má ve skutečnosti má právo na to, aby nikdo při výkonu svých práv neohrožoval životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.

Jestliže tedy žalovaný zejména:
-	porušil zákon o ochraně přírody, když při posuzování zásahu do krajinného rázu chráněné krajinné oblasti České středohoří vybočil ze zákonných mezí správního uvážení, nezjistil spolehlivě skutečný stav věci,
-	rozhodl o umístění stavby do biotopů zvláště chráněných druhů rostlin a živočichů před nabytím právní moci rozhodnutí o výjimkách z ochranných podmínek těchto druhů dle § 56 zák. č. 114/1992 Sb,
-	rozhodl o umístění stavby dálnice na základě koncepce schválené vládou ČR v roce 1993, aniž by tato koncepce byla posouzena z hlediska vlivů na životní prostředí, jak požaduje zákon č. 244/1992 Sb.,
-	rozhodl o umístění stavby na základě nezákonného stanoviska dle § 14 zák. č. 244/1992 Sb., 
-	rozhodl o umístění stavby na základě nezákonně schváleného územního plánu VÚC Litoměřice, kterému nepředcházelo povolení výjimky ze zákazu dle § 26 zák. č. 114/1992 Sb,
-	vycházel z rozhodnutí ministerstva životního prostředí, jež nevycházelo ze skutečného stavu věci a vybočilo z mezí správního uvážení ve správním řízení o povolení výjimky dle § 43 zák. č. 114/1992 Sb., 
-	nezajistil skutečnou minimalizaci dopadů stavby dálnice na prostředí chráněné krajinné oblasti, atd., 
zasáhl do práva žalobců na příznivé životní prostředí podle čl. 35 odst. 3 Listiny, neboť vydal napadené rozhodnutí, které je v rozporu se zákony, které ve smyslu čl. 41 odst. 1 Listiny určují meze práva na příznivé životní prostředí. 

3.2. První a druhý žalobce poukazuje na to, že jako právnická osoba, jejímž hlavním posláním podle stanov je ochrana přírody a krajiny ve smyslu § 70 zákona OPK má právo domáhat se toho, aby nikdo při výkonu svých práv neohrožoval životní prostředí a přírodní zdroje nad míru stanovenou zákonem. Tento závěr vyplývá z následujících skutečností:

- občané mají podle zákona č. 83/1990 Sb., právo vytvářet občanská sdružení, aby tak hájili svá práva. Tedy mají právo založit občanské sdružení i k tomu, aby hájili své právo na příznivé životní prostředí. Státní orgány mají dle zákona č. 83/1990 Sb., právo zasahovat do činnosti občanských sdružení pouze na základě zákona. S výjimkou činností vyjmenovaných v zákoně č. 83/1990 Sb., žádný zákon nestanoví omezení, která práva občanů mají občanská sdružení hájit. Žádný státní orgán tedy není v tomto případě oprávněn bránit občanským sdružením, aby hájily v soudním řízení právo svých členů na příznivé životní prostředí,

- jak již bylo zmiňovaná výše, hlavním problémem při chápání zásahu do práva na příznivé životní prostředí je vysoká abstraktnost. Zákonodárce si byl tohoto problému zcela jistě vědom, když v zákoně č. 114/1992 Sb., přiznal občanským sdružením hájícím zájmy zcela specifické postavení účastníka správního řízení. Hlavním důvodem tohoto opatření zcela jistě byla snaha zajistit ochranu práva na příznivé životní prostředí při rozhodování státních orgánů skrze účast občanských sdružení (jejichž hlavním posláním podle stanov je ochrana přírody a krajiny ve smyslu § 70 zákona č. 114/1992 Sb.). Občanská sdružení tak ze strany zákonodárce získala oprávnění chránit právo každého na příznivé životní prostředí tím, že budou usilovat o to, aby byly dodržovány požadavky právních předpisů. Díky tomu je jednotlivcům dána možnost účastnit se ochrany životního prostředí ve správních řízeních za pomoci právní formy občanských sdružení. Občanská sdružení se stávají účastníky správních řízení z důvodu ochrany životního prostředí (resp. v našem případě přírody a krajiny jako jedné z jeho složek). Bylo by proto nelogické, aby občanské sdružení mohlo v řízení před soudy úspěšně namítat pouze porušení svých práv procesních,

- jedním ze znaků právního státu je dodržování principu právní jistoty. Princip právní jistoty předpokládá efektivní ochranu práv (k tomu viz nález IV.ÚS34/97 cit.:„Ústavní soud sdílí v tomto směru stanovisko naší právní teorie, že jedním ze základních znaků a předpokladů právního státu a zároveň právní jistoty, jako jednoho z jeho atributů, je takové uspořádání státu, v němž každý, fyzická osoba i osoba právnická, může mít důvěru v právo. Podstata právní jistoty spočívá tedy v tom, že každý může spoléhat na to, že mu stát poskytne efektivní ochranu v jeho právech, že mu státní moc dopomůže k realizaci jeho subjektivního práva, bude-li mu v tom někdo neprávem bránit…“). V současnosti je nejúčinnější forma ochrany práva na příznivé životní prostředí dána do rukou občanským sdružením. Bylo by opět nelogické a v tomto smyslu také v rozporu s principem právní jistoty a právního státu, aby nejefektivnější forma ochrany práva na příznivé životní prostředí byla vyloučena z možnosti namítat toto právo před soudem,

- občané, kteří založí občanské sdružení, jehož hlavním cílem podle stanov je ochrana životního prostředí a zapojí se do správního řízení, ve kterém hájí tento veřejný zájem, musí vynaložit značné osobní úsilí a finanční prostředky. Odpírání přístupu k soudu by v takovém případě znamenalo maření takto vytvářených hodnot, které vzhledem ke své povaze mají často daleko širší rozměr než jen ochrana životního prostředí, jakým je zejména zkvalitnění funkce státní správy (odstraňování nezákonností apod.). První a druhý žalobce konkrétně sdružuje fyzické osoby, které se snaží dlouhodobě přispět k ochraně životního prostředí v České republice svou prací. Na tuto náplň činnosti vynakládá značné finanční prostředky jejichž efektivní využití by nebylo možné v případě odepření využití soudního přezkumu.

III. Bližší odůvodnění

Včas podanou správní žalobou se žalobci domáhají přezkoumání rozhodnutí stavebního úřadu i žalovaného a níže specifikovaných podkladových rozhodnutí předběžné povahy a to zejména z těchto důvodů:

1. Souhlas Správy chráněné krajinné oblasti (CHKO) České středohoří vydaný dle § 12, odst. 2 a § 44 zákona č. 114/1992 Sb. (dále jen „ZOPK“).

Jedná se o rozhodnutí předběžné povahy, které je na základě § 70 písm.b) s.ř.s. vyloučeno ze samostatného soudního přezkum. Je přitom pro stavební úřad závazným podkladem, neboť je vydáván ve formě správního rozhodnutí (na základě § 90 odst. 1 ZOPK). První a druhý žalobce se tímto domáhají soudního přezkumu výše uvedeného rozhodnutí správy CHKO, když tvrdí, že byli postupem Správy CHKO zkráceni na jim příslušejících právech takovým způsobem, že to mělo vliv na zákonnost rozhodnutí Správy CHKO a potažmo stavebního úřadu a žalovaného.

Správa CHKO oznámila dne 19. 4. 2001 (č.j.: 2103/XII-8/01-Ký) zahájení řízení dle § 44 ZOPK, které ukončila vydáním příslušného rozhodnutí, s nímž však spojila i vydání rozhodnutí dle odst. 2 § 12 ZOPK (aniž by předtím oznámila zahájení řízení vedeného dle odst. 2 § 12 ZOPK). Tímto jednáním Správa CHKO porušila ustanovení odst. 3 § 18 správního řádu. Neinformováním občanských sdružení o zahájení řízení pak porušila odst. 2 § 70 ZOPK a tedy právo žalobců - občanských sdružení - být informováni o zahajovaných správních řízeních.

Účastníkům řízení tak znemožnila vyjádřit se k předmětu řízení podle § 12 ZOPK a navrhnout doplnění podkladů. Správa CHKO tak porušila ustanovení § 33, odst. 2 správního řádu (právo žalobců – občanských sdružení na to, aby se mohly vyjádřit před vydáním rozhodnutí k podkladům pro rozhodnutí a navrhnout jejich doplnění) a ustanovení odst. 1 § 70 ZOPK (právo žalobců jako součásti veřejnosti se přímo podílet v předmětném řízení na ochraně přírody a krajiny).

Mezi podklady pro vydání rozhodnutí dle 12 ZOPK chybělo jakékoliv zhodnocení vlivu stavby D8 – 0805 na krajinných ráz. Správou CHKO shromážděné odborné podklady byly pro posouzení dopadů stavby dálnice na krajinný ráz CHKO zcela nedostatečné:

a) rozhodnutí MŽP ze dne 13.7.2000, č.j.: 100410/00-OOP/4666/00, kterým byla udělena výjimka ze zákazu podle §26 odst. 1 písm. f) ZOPK. Toto rozhodnutí, ani žádný z jeho podkladů však neobsahuje zhodnocení vlivu celé stavby dálnice D8 0805 Lovosice - Řehlovice na krajinný ráz a nelze ho proto považovat za dostačující podklad pro rozhodnutí podle §12 odst. 2 ZOPK,

b) dokumentace P. Anděla dle zákona č. 244/1992 Sb. (1995) o hodnocení vlivu stavby D8-0805 Lovosice - Řehlovice na životní prostředí. Tato dokumentace hodnotí vliv stavby na krajinný ráz jen velmi povšechně (již jen proto, že ve fázi přípravy dokumentace byl projekt stavby připraven jen velmi schematicky) a nelze ji proto považovat za dostatečný podklad pro řízení podle §12 odst. 2 ZOPK ,

c) studie I. Vorla (1999): „České středohoří. Hodnocení území CHKO z hlediska krajinného rázu. Analýza charakteru a identity krajiny“. Tato studie se zabývá krajinným rázem CHKO jako celku (pouze krajinný ráz popisuje a doporučuje jeho způsob ochrany), neřeší však vliv dálnice D8-0805 na krajinný ráz. Nelze ji proto považovat za rozhodující podklad pro předmětné řízení podle §12 odst. 2 ZOPK,

d) studie I. Vorla (1998): „Dálniční most č. 202 - Vchynice. Hodnocení vlivu stavby na krajinný ráz“. Tato studie se zabývá pouze jednou marginální částí dálnice D8-0805 Lovosice - Řehlovice (mostem v obci Vchynice a jeho vlivu na okolní krajinný ráz), neřeší však opět vliv stavby dálnice jako celku na krajinný ráz, na což dokonce sám autor upozorňuje. Nelze ji proto považovat za dostačující podklad pro řízení podle §12 odst. 2 ZOPK,

e) Interní materiál (2000): „Chráněná krajinná oblast České středohoří. Hodnocení krajinného rázu.“ I tato studie se zabývá krajinným rázem CHKO jako celku (tj. pouze jeho popisem), neřeší však vliv stavby dálnice D8-0805 na krajinný ráz. Nelze ji proto považovat za rozhodující podklad pro řízení podle § 12 odst. 2 ZOPK.

První žalobce si pro ověření závěrů Správy CHKO, obsažených v předmětném rozhodnutí podle § 12 ZOPK., zadal zpracování expertního posudku o vlivu celé stavby D8 – 0805 na krajinný ráz CHKO České středohoří (Dálnice D8, stavba 0805 Lovosice – Řehlovice: vyhodnocení zásahu do krajinného rázu ve smyslu § 12 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, FA ČVUT Praha, září 2002). Jeho výsledek je v příkrém rozporu s výrokem rozhodnutí Správy a konstatuje se v něm, že: „Předložené řešení (roz. projekt stavby dálnice pro územní řízení – pozn. žalobců) je proto z hlediska ochrany krajinného rázu dle § 12 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny nepřijatelné.“

Z uvedeného vyplývá, že Správa CHKO nemohla v rámci správního řízení o udělení souhlasu se stavbou dálnice D8-0805 z hlediska vlivů na krajinný ráz vycházet ze spolehlivě zjištěného stavu věci. Orgán ochrany přírody tedy při vydávání rozhodnutí dle §12 odst. 2 ZOPK porušil ustanovení §46, §32 odst. 1 a §3 odst. 3 správního řádu. Tím zároveň vybočil ze zákonných mezí volného správního uvážení a zasáhl do práva žalobců na příznivé životní prostředí.

K uvedeným skutečnostem si žalobci dovolují odkázat na Zprávu o průběhu šetření ve věci podnětu občanského sdružení Děti Země, týkajícím se průchodu dálnice D8 CHKO České středohoří, kterou dne 31. července 2002 vydal JUDr. Otakar Motejl, veřejný ochránce práv. V této zprávě se k posuzování vlivů stavby na krajinný ráz hovoří toto: „Za daných okolností, zejména při vědomí, že existující posudek zabývající se dopadem stavby na krajinný ráz vyznívá proti schválenému řešení, je obtížné ztotožnit se se závěrem ministerstva, že stavba v navržené podobě je z hlediska ochrany krajinného rázu přípustná,“ a dále: „... orgány ochrany přírody si zřejmě byly vědomy, že již bylo o podobě průchodu dálnice D8 CHKO České středohoří stejně rozhodnuto.... a na důsledné hájení krajinného rázu v řízení o souhlasu k zásahu do krajinného rázu rezignovaly (odůvodnění napadených rozhodnutí ve věci, důsledně odkazující na udělenou výjimku, tuto moji úvahu v podstatě potvrzují). Vyvstává otázka po smyslu, potažmo hospodárnosti, takto vedeného řízení.“

2. Zásah do biotopů zvláště chráněných druhů živočichů a rostlin 

Mezi podklady k územnímu rozhodnutí chybí pravomocné výjimky vydané orgánem ochrany přírody podle § 56, odst. 1 ZOPK pro zásah do biotopů zvláště chráněných druhů rostlin - muku (jeřábu) českého, lilie zlatohlavé a medovníku velkokvětého - a zvláště chráněných druhů živočichů - zmije obecné, mloka skvrnitého, ještěrky obecné, slepýše křehkého, užovky hladké, čmeláka, brachinus explodens, brachinus crepitans, ropuchy obecné, krajníka hnědého, křečka polního, ťuhýka obecného a mravenců rodu formica (formica fusca, formica rubra). 

Podle ust. odst. 1 §49 ZOPK jsou chráněny zvláště chráněné druhy rostlin (včetně jejich biotopu) před poškozením a ničením. Obdobně jsou dle ust. odst. 1 a 2 § 50 ZOPK jsou chráněny zvláště chráněné druhy živočichů a to rovněž včetně jejich biotopu. 

2.1. Mezi podklady pro územní rozhodnutí se nachází studie s názvem „Průzkum výskytu jeřábu českého (Sorbus bohemica) v trase dálnice D8 v CHKO České středohoří“ (autoři Boubílek, K., Lepší, M a Lepší, P.). V tomto dokument, který předložil stavebnímu úřadu žadatel o vydání územního rozhodnutí, Ředitelství silnic a dálnic ČR, je dokladován výskyt kriticky ohroženého druhu muku (jeřábu) českého, v trase dálnice D8 a v jejím těsném sousedství. Informace o výskytu tohoto druhu dřeviny v trase dálnice se objevuje rovněž v žádosti Ředitelství silnic a dálnic ze dne 27. 5. 2002 (zn. 12178/02-21320) a ve studii firmy EVERNIA „Vliv stavby na zvláště chráněný druh jeřáb český, která je přílohou uvedené žádosti Ředitelství silnic a dálnic. Z těchto skutečností tedy vyplývá, že stavba dálnice je tedy umisťována v biotopu této zvláště chráněné rostliny (dřeviny) v rozporu s jejími ochrannými podmínkami.

2.2. Ředitelství silnic a dálnic dále ve žádosti ze dne 24. 6. 2002 značka „doplněk k č.j.12178/02-21320 ze dne 27.5.2002“ uvádí, že v trase dálnice byly během probíhajícího záchranného průzkumu zjištěny zvláště chráněné druhy živočichů - zmije obecná, ještěrka obecná, slepýš křehký, užovka hladká a mlok skvrnitý. Jejich výskyt v trase dálnice je dokladován ve studii firmy EVERNIA „Vliv stavby na zvláště chráněné druhy živočichů“, jenž byla přílohou uvedeného dopisu Ředitelství silnic a dálnic ze dne 24.6.2002. Z těchto skutečností tedy vyplývá, že stavba dálnice je tedy umisťována v biotopu uvedených zvláště chráněných druhů živočichů v rozporu s jejich ochrannými podmínkami.

2.3. Výskyt zvláště chráněných druhů živočichů a rostlin je rovněž potvrzen materiály Správy CHKO „Komentovaný seznam zvláště chráněných druhů živočichů v trase dálnice D-8 na území CHKO České středohoří“ a „Seznam zvláště chráněných a vzácných druhů rostlin“. Zde se uvádí, že dálnice je umisťována do biotopů lilie zlatohlavé, medovníku velkokvětého, zmije obecné, ještěrky obecné, slepýše křehkého, užovky hladké, mloka skvrnitého, ropuchy obecné, krajníka hnědého, křečka polního, ťuhýka obecného, mravenců rodu formica, brachinus crepitans a brachninus explodens.

2.4. Z těchto skutečností vyplývá, že u předmětném územním řízení byly dotčeny zájmy ochrany přírody, jmenovitě ochrany zvláště chráněných druhů živočichů a rostlin. Ust. § 126 odst. 1 zák. č. 50/1976 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (dále jen „stavební zákon“) ve znění platném ke dni zahájení územního řízení, stanoví, že v případech, kdy jsou v řízení podle stavebního zákona dotčeny zájmy chráněné zvláštními předpisy, rozhodne stavební úřad jen se souhlasem orgánu státní správy, který dotčené zájmy hájí.

Ministerstvo životního prostředí dopisem č.j. OOP/747Ob/02 ze dne 30.9. 2002 adresovaným předchůdci žalovaného (zrušenému Okresnímu úřadu v Litoměřicích) požadovalo, aby nebylo vydáno rozhodnutí o odvoláních proti územnímu rozhodnutí dříve, než bude pravomocně rozhodnuto o výjimkách z ustanovení § 49 a 50 ZOPK. Ministerstvo v tomto dopise odvolacímu orgánu doporučuje, aby napadené rozhodnutí zrušil a věc vrátil stavebnímu úřadu k novému projednání s tím, že je třeba vyčkat na rozhodnutí MŽP o výjimce.

Stavební úřad ani žalovaný však tyto požadavky dotčených orgánů státní správy nerespektovali a tím se dopustili porušení ust. § 126 odst. 1 stavebního zákona.

Umístěním stavby do biotopu zvláště chráněných druhů živočichů a rostlin zároveň stavební úřad a žalovaný porušili § 2 odst. 1 písm. d) stavebního zákona - povinnost zabezpečit ochranu chráněných území (biotopů zvláště chráněných živočichů a rostlin, jenž jsou chráněny ustanoveními § 49 odst. 1 a § 50 odst. 1 ZOPK).

Jestliže má být stavba umísťována do přímo biotopu zvláště chráněných druhů, jako je tomu právě v tomto případě, je nezbytné, aby před vydáním územního rozhodnutí byla pravomocně povolena výjimka z ochrany těchto biotopů. Vydáním územního rozhodnutí se podrobně fixuje umístění stavby dálnice a teprve následným řešením otázek ochrany zvláště chráněných druhů živočichů a rostlin nemusí být možné zajistit jejich účinnou ochranu (např. jiným řešením umístění stavby, které by ohrožené biotopy zachovávalo).

Tím, že žalovaný umístil stavbu do biotopu zvláště chráněných druhů živočichů a rostlin, aniž by k tomu měl potřebné rozhodnutí o výjimkách, porušil právo všech žalobců na příznivé životní prostředí (jehož součástí jsou tyto biotopy) - článek 35 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Zároveň se dopustil porušení práva všech žalobců seznámit se před vydáním rozhodnutí s pravomocnými výjimkami a ve svém vyjádření k předmětu územního řízení na základě ust. § 33 odst. 2 správního řádu zohlednit formulaci a případné podmínky výroku rozhodnutí o povolení výjimek z ochranných podmínek zvláště chráněných druhů rostlin a živočichů. 

3. Posuzování vlivů na životní prostředí dle zák. č. 244/1992 Sb.

Na základě ust. § 14 odst. 5 a ust. § 11 odst. 1 zák. č. 244/1992 Sb., je nezbytným podkladem pro žalované územní rozhodnutí posouzení vlivu záměru výstavby dálnice D8 a jejího úseku č. 0805. Vzhledem k tomu, že v průběhu přípravy stanovisek dle § 14 a § 11 uvedeného zákona došlo k řadě zásadních nezákonností, které měly klíčový vliv na zákonnost žalovaného rozhodnutí, žádají žalobci o přezkoumání těchto podkladových stanovisek. Připomínají přitom, že § 126 odst. 4 stavebního zákona v tomto případě stanovoval, že v tomto případě nelze vydat rozhodnutí o umístění stavby bez posouzení vlivu na životní prostředí.

3.1. Část třetí zák. č. 244/1992 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí upravuje posuzování koncepčních materiálů, připravovaných na úrovni ústředních orgánů státní správy, mimo jiné i v oblasti dopravy. Ust § 14 odst. 5 uvedeného zákona přitom stanoví, že schvalující orgán neprojedná koncepci bez stanoviska příslušného orgánu, kterým je Ministerstvo životního prostředí ČR. Vláda ČR přitom svým usnesením č. 631 o rozvoji dálnic a čtyřpruhových silnic pro motorová vozidla v ČR do roku 2005 dne 10. 11. 1993 schválila koncepční materiál Ministerstva dopravy a spojů, který nebyl posouzen na základě uvedeného ustanovení § 14 zák. č. 244/1992 Sb., a neobsahuje tedy stanovisko MŽP k posouzení vlivů na životní prostředí podle tohoto ustanovení.

Vzhledem k tomu, že předmětné vládní usnesení zahrnuje rovněž záměr vybudovat dálnici D8 směrem na Berlín, vedenou přes Ústí nad Labem, přičemž část této stavby, označená jako stavba č. 0805 je výslovně označena „Lovosice – Řehlovice“, předurčila vláda vedení dálnice přes Chráněnou krajinnou oblast České středohoří, aniž by tento záměr v souladu se zákonem č. 244/1992 Sb., posoudila z hlediska vlivů na životní prostředí (v té době účinný ZOPK přitom zakazuje stavět na území CHKO nové dálnice).

Jako nezákonný shledal tento postup i Nejvyšší kontrolní úřad v rámci kontrolní akce „Hospodaření s prostředky státního rozpočtu při přípravě a realizaci investičních akcí ve vybraných resortech“. V rámci závěrečné zprávy č 99/16 NKÚ konstatuje, že: „...MDS jako zpracovatel a předkladatel koncepčních materiálů v oblasti dopravy nesplnil povinnost uloženou mu § 14 zákona č. 244/1992 Sb. a do roku 1998 nezajistil, aby součástí koncepčních materiálů bylo posouzení jejích vlivů na životní prostředí, ačkoliv citovaný zákon nabyl účinnosti již dnem 1. 7. 1992“. Mimo jiné se zde výslovně hovoří o usnesení vlády č. 631 ze dne 10. 11. 1993.

Jako nezákonný hodnotí postup MDS při schvalování koncepce o rozvoji dálnic a čtyřpruhových silnic pro motorová vozidla v ČR do roku 2005 i veřejný ochránce práv ve své Zprávě ze dne 31.7. 2003: „Nezbývá než konstatovat, že v případě dálnice D8 k takto komplexnímu a včasnému (tedy ještě před zahrnutím dálnice D8 v povrchové trase přes CHKO České středohoří do územně plánovací dokumentace) posouzení nedošlo. To je závažný nedostatek, jenž zpochybňuje celý další postup projednávání stavby D8 přes CHKO České středohoří.“ 

Uvedeným postupem Ministerstva dopravy a spojů byli všichni žalobci zkráceni na svém právu vyjádřit se k návrhu posouzení vlivů koncepce o rozvoji dálnic a čtyřpruhových silnic pro motorová vozidla v ČR do roku 2005 na životní prostředí, jak stanoví odst. 3 a 4 § 14 zák. č. 244/1992 Sb. Zkrácení na těchto právech žalobců mělo za následek nezákonné rozhodnutí, tedy schválení koncepce bez stanoviska MŽP dle § 14 uvedeného zákona, na tuto koncepci navazující územně plánovací dokumentaci a posléze i územní rozhodnutí vydané stavebním úřadem a potvrzené žalovaným.

Postupem Ministerstva dopravy a spojů bylo rovněž, v důsledku neposouzení koncepce z hlediska vlivů na životní prostředí, porušeno právo žalobců na příznivé životní prostředí dle čl. 35 Listiny.

3.2. Stanovisko Odboru územních vazeb Ministerstva životního prostředí „Studie dálnice D8 – stavba 0805 úsek Lovosice – Řehlovice ze dne 20.4. 1995 (č.j. OÚV/139/95) nelze podle názoru žalobců považovat za stanovisko podle § 14 zák. č. 244/1992 Sb. Toto stanovisko, navazující na shora uvedené, nezákonně schválené usnesení vlády ČR č. 631 o rozvoji dálnic a čtyřpruhových silnic pro motorová vozidla v ČR do roku 2005, bylo velmi důležité pro další proces zpřesňování umístění stavby dálnice D8 a bylo přímým podkladem pro zpracování územně plánovací dokumentace, z níž vychází stavební úřad a žalovaný v žalobou napadeném územním rozhodnutí. Na základě tohoto stanoviska MŽP bylo upuštěno od rozpracovávání jiných variant vedení dálnice D8 přes chráněnou krajinou oblast a v navazujících procesech byla sledována v zásadě jen jedna varianta jejího vedení. Žalobci považují toto stanovisko MŽP za nezákonné a to z těchto důvodů:

-	při posouzení vlivů koncepcí na životní prostředí se na základě § 14 odst. 2 uvedeného zákona postupuje přiměřeně podle přílohy č. 3 části C bodu III a IV tohoto zákona a nikoliv na základě tzv. Pracovní metodiky krajinářského vyhodnocení pro liniové stavby ze dne 16.9. 1993, interního materiálu, o který se shora uvedené stanovisko MŽP opírá,

-	předkladatel koncepce je na základě § 14 odst. 3 uvedeného zákona povinen zajistit zveřejnění návrhu koncepce a to nejméně 60 dnů před jejím projednáním. Není doloženo, že by předkladatel v souladu s tímto ustanovením návrh koncepce zveřejnil,

-	dle odst. 4 § 14 shora uvedeného zákona zašle předkladatel návrh koncepce zpracovaný s přihlédnutím k případným připomínkám veřejnosti příslušnému orgánu (MŽP). Není doloženo, jak se investor s připomínkami veřejnosti vyrovnal.

Namítanou nezákonnost stanoviska potvrdilo i samo Ministerstvo životního prostředí v dopise prvnímu žalobci ze dne 5.5. 1999 (č.j. 269/700/2213/OPVŽP/99), kde se uvádí, že stanoviska bývalého odboru územních vazeb obsahovala formální a procesní chyby v rozporu se zákonem, takže je nelze považovat za stanoviska dle § 14 zák. č. 244/1992 Sb. 

Uvedeným postupem bylo zasaženo do práva žalobců seznámit se s návrhem koncepce a s jejím posouzení z hlediska vlivů na životní prostředí a k těmto dokumentům se vyjádřit, neboť návrh koncepce a její posouzení nebyly náležitě zveřejněny a projednány. Bylo tím rovněž zasaženo do jejich práva vědět, jak se s připomínkami veřejnosti předkladatel koncepce vyrovnal. Tyto procesní nezákonnosti měly v konečném důsledku vliv na nezákonnost žalobou napadeného územního rozhodnutí, kterým je umisťována trasa dálnice vybraná na základě uvedeného stanoviska MŽP.

Bylo rovněž zasaženo do práva žalobců na příznivé životní prostředí, když proces výběru koridoru pro trasu dálnice D8 neproběhl v souladu se zákonem č. 244/1992 Sb., a z tohoto procesu byly předčasně vyloučeny k životnímu prostředí šetrnější tunelové varianty.

3.3. Odborem posuzování vlivů na životní prostředí MŽP bylo dne 15. listopadu 1996 podle §11 zákona č. 244/1992 Sb. vydáno pod čj. 400/3144/1618/OPVŽP/96 e.o. souhlasné stanovisko na povrchovou trasu dálnice D8-0805 v koridoru „C2“ (stanovisko EIA). Vydání tohoto stanoviska je však v rozporu s tímto zákonem, neboť navázalo na již nezákonný proces výběru koridoru na základě tzv. Pracovní metodiky krajinářského vyhodnocení pro liniové stavby a na nezákonně schválené usnesení vlády č. 631 z roku 1993. Výběr konkrétní trasy dálnice byl tak proveden jen mezi dvěma téměř identickými povrchovými trasami v předčasně a nezákonně vybraném koridoru „C“ (závazně zakresleném i do ÚPn VÚC Litoměřicko). 

Chybělo tak objektivní porovnání s jinými koridory (tj. variantami, jak uvádí §3 a §6 zákona č. 244/1992 Sb.), resp. trasami dálnice D8 - zejména v tunelu, ačkoliv na tomto faktu první žalobce a další účastníci procesu EIA (zejména Správa CHKO České středohoří) během roku 1996 (a následně) trvali. Např. v odpovědi na dopis prvního žalobce Správa CHKO uvádí: „Opakujeme ještě naše původní stanovisko k variantám – na 1. místo jsme tehdy (jako nejmenší zlo) postavili variantu č. 5 (s tunelem cca 2.800 m) a doporučili k dalšímu sledování.... ostatní varianty jsme nedoporučili dále sledovat. Nakonec byla vybrána varianta 2...“

K tomu uvádí ve své Zprávě ze dne 31. 7. 2003 veřejný ochránce práv: „V důsledku nikoliv řádného strategického posouzení dálnice D8 (rozuměj: posouzení koncepce – pozn. žalobců) je samozřejmě zpochybněna i tzv. Projektová (inženýrská) EIA ve smyslu § 11 zákona č. 244/1992 Sb., navazující v roce 1996 na výběr koridoru C (jak shora popsáno v rámci projektové EIA byly posuzovány pouze dvě varianty dálnice v koridoru C s převážně povrchovým vedením trasy, nikoliv tedy plnohodnotné varianty včetně tunelových, což již samo o sobě projektovou EIA devalvuje),“ dále se zde uvádí: „Je-li všeobecně přijímáno, že posláním procesu EIA je porovnání více plnohodnotných variant, nezbývá než konstatovat, že v daném případě nebyl vůbec naplněn účel a smysl procedury posuzování vlivů na životní prostředí.“

V důsledku toho, že stanovisko MŽP, vydané na základě § 11 zák. č. 244/1992 Sb., navazuje na shora popsané, procesní a věcné nezákonnosti při posuzování vlivů jednotlivých variant vedení dálnice (koridorů) dle § 14 téhož zákona, bylo zasaženo do práv žalobců na příznivé životní prostředí dle čl. 35 Listiny.

4. Územní plán velkého územního celku Litoměřice

Závazným podkladem pro žalované rozhodnutí byl dle ustanovení § 29 odst. 3 stavebního zákona územní plán velkého územního celku (Úpn VÚC) Litoměřice. Žalobci tímto žádají, aby soud přezkoumal zákonnost tohoto podkladu. 

4.1. Dne 7. února 1996 bylo vydáno nařízení vlády ČR č. 64/1996 Sb., kterým došlo k vyhlášení územního plánu velkého územního celku okresu Litoměřice podle usnesení vlády č. 110 ze dne 7. února 1996. Dle tohoto nařízení se v závazné části tohoto ÚPn VÚC stanoví, že se mají „při využívání území územně chránit koridory a plochy pro dálnici D8, dálniční křižovatky a přivaděče“, přičemž trasa dálnice D8 na území tohoto ÚPn VÚC je prohlášena za veřejně prospěšnou stavbu

Územní plán tak umožňuje stavbu trasy dálnice D8 v CHKO, přestože stavba dálnice v CHKO je zakázána ustanovením § 26 odst. 1 ZOPK, aniž by MŽP pro tuto stavbu před schválením uvedeného územního plánu povolilo výjimku z tohoto zákazu stanoveného ZOPK Tím došlo k porušení ustanovení písmene d), odst. 1 §2 stavebního zákona, které stanoví, že územní plánování zabezpečuje ochranu všech chráněných území. Rozpor se stavebním zákonem spočívá v tom, že územní plán umožňuje v CHKO činnost, která je zákonem v CHKO zakázána.

Tento názor na nezákonnost schválení ÚPn VÚC potvrdilo samo MŽP ve svém vnitřním sdělení pro sekci ochrany přírody, podepsaném náměstkyní ministra životního prostředí JUDr. Danou Římanovou dne 5. května 1999 pod čj. 400/1611/99 (stavebnímu úřadu poskytnuto prvním žalobcem v jeho druhých připomínkách ze dne 28.12.2001 k územnímu řízení). V tomto sdělení je uvedeno, že „Ve vládním nařízení č. 64/1996 Sb. je stavba D8 uvedena jako závazná součást ÚP. Pokud je v ní obsažen záměr, aby D8 zasahovala do CHKO České středohoří, je to v rozporu se zákonem ČNR č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny. Obdobně budou v rozporu se zákonem i další akty, pokud umisťují dálnici do CHKO. Nelze plánovat dálnici tam, kde je to zákonem zakázáno. Rozhodnutí o možnosti výjimky dle § 43 zákona č. 114/1992 Sb. by tedy mělo tomu předcházet.“

Tuto nezákonnost nemůže překlenout ani později vydané rozhodnutí MŽP o výjimce z ochranných podmínek CHKO České středohoří podle §43 ZOPK (viz bod č. 5 této žaloby). Právě toto rozhodnutí totiž jako jeden z argumentů pro povolení výjimky odkazuje na nezákonně schválený ÚPn VÚC Litoměřicko. 

4.2. Před zanesením nynějšího návrhu trasy dálnice do územního plánu VÚC neproběhlo posouzení, zda není vůči CHKO šetrnější vést dálnici jinou (např „tunelovou“) variantou. Jak dokládá stanovisko Ministerstva životního prostředí ČR ze dne 16.10. 1995 (č.j. OÚV/1669/95), bylo pouze požadováno zanesení jedné z variant trasování stavby na území CHKO (tzv. koridor C, varianta 2) do připravované územně plánovací dokumentace. Jak bylo výše v bodu č. 3 této žaloby dokladováno, nikdy předtím neproběhl zákonem č. 244/1992 Sb., předepsaný proces (s možností veřejnosti vyjádřit se k předloženým návrhům), z nějž by jako nejvhodnější vyšla právě varianta, prosazovaná do ÚPn VÚC Litoměřicka.

Přitom chráněné krajinné oblasti patří mezi přírodně nejcennější chráněná území v České republice. Jestliže tedy ustanovení § 2 odst. 1 písm. d) stavebního zákona stanoví orgánům územního plánování a stavebním úřadům v územním plánování (jehož součástí je i územní řízení) povinnost zajistit ochranu všech chráněných území, měl orgán územního plánování porovnat varianty vedoucí mimo CHKO s variantami vedoucími přes CHKO včetně tunelových variant.

Územní plán nezajistil, aby dálnice vedla vůči CHKO tím nejšetrnějším možným způsobem. Územní plánování zde selhalo v zajišťování ochrany chráněných území. Tím bylo porušeno právo žalobců na příznivé životní prostředí.

4.3. Porušení § 14 zákona č. 244/1992 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí. Územní plány VÚC podléhají na základě § 14 odst. 1 procesu posouzení vlivů na životní prostředí. K posouzení vlivů na životní prostředí došlo i v průběhu přípravy ÚP VÚC Litoměřice. V průběhu tohoto procesu byl však hrubým způsobem porušen odst. 2 § 14, neboť příslušná dokumentace nemá náležitosti přiměřeného použití přílohy č. 3 části C bodu III a IV tohoto zákona, ale vychází z tzv. Pracovní metodiky krajinářského vyhodnocení pro liniové stavby, interního materiálu MŽP.

Uvedeným jednáním bylo zasaženo do práva žalobců na příznivé životní prostředí, neboť nebyly vyhodnoceny vlivy návrhu ÚP VÚC způsobem, který stanoví zákon. 

5. Povolení výjimky MŽP ze zákazu dle § 26 ZOPK pro dálnici D8 v CHKO České středohoří ze dne 14. 2. 2001, č.j. M/100130/01, SRK/813/R-1057/00

Povolení předmětné výjimky je jedním z nejdůležitějších podkladových rozhodnutí pro žalované územní rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že žalobci spatřují v průběhu řízení a v obsahu rozhodnutí závažné nezákonnosti, žádají soud, aby i toto podkladové rozhodnutí přezkoumal.

Odhlédneme-li od otázky, v které fázi povolovacího procesu měla být výjimka vydána (viz bod č 4.1. této žaloby) lze za nejzávažnější nezákonnost udělené výjimky pro stavbu nové dálnice D8 v CHKO považovat to, že nesplňuje základní podmínku §43 ZOPK, tzn. aby veřejný zájem na realizaci předložené (povrchové) trasy dálnice D8-0805 Lovosice - Řehlovice výrazně převažoval nad veřejným zájmem ochrany přírody a krajiny v CHKO České středohoří. Ministerstvo životního prostředí tak závažný způsobem vybočilo ze zákonných mezí správního uvážení, čímž se dopustilo mj. porušení § 46 správního řádu § 32 odst. 1 a § 3 odst. 3.

Zcela totiž chybí doložení důkazu o tom, že veřejný zájem na výstavbě dálnice v předložené trase výrazně převažuje nad veřejným zájmem ochrany přírody. Rozhodnutí MŽP ze dne 13. července 2000 neobsahuje důvody, zjištění a srovnání, jimiž byl rozhodující orgán veden k názoru, že právě v trase předložené investorem bude narušení ochranných podmínek i krajinného rázu CHKO natolik nízké, že zde již výrazně převažuje uvedený jiný veřejný zájem nad zájmem ochrany přírody. Tvrzení o splnění zákonných předpokladů ve smyslu § 43 se neopírá o žádné důkazy a tedy nevychází ze spolehlivě zjištěného stavu věci. 

5.1. V ustanovení § 26 ZOPK se uvádí, že na území CHKO je zakázáno stavět nové dálnice. Pokud navrhovatel nechce nebo není schopen řešit dálnici bez zásahu do CHKO, musí v souladu s § 43 tohoto zákona v takovém případě požádat o výjimku. 

Z pojetí řízení podle § 43 zákona tedy vyplývá, že investor měl nejprve v rámci tohoto řízení doložit, že dálnici skutečně nelze objektivně řešit jinak, než trasováním přes CHKO. V rámci řízení však nebyla předložena jediná studie, analýza či znalecký posudek, který by dokazoval snahu investora vyhnout se území CHKO a tím i řízení o povolení výjimky. 

Jeho postup byl naprosto opačný: bez zkoumání možných tras mimo CHKO a bez ohledu na závažné změny okolností (vyhlášení CHKO v roce 1976, přijetí zákona č. 114 v roce 1992 atd.) trval na původním koridoru z roku 1963 přes CHKO. Důsledkem tohoto přístupu je naprostá důkazní nouze k prokázání tohoto základního předpokladu pro určení intenzity veřejného zájmu - skutečnosti, že trasu dálnice nelze vést mimo CHKO.

5.2. Stejná důkazní nouze je i na straně druhého základního předpokladu prokázání intenzity veřejného zájmu - objektivního zjištění, že přes CHKO nelze vést dálnici jinou (v zájmu ochrany přírody a krajiny šetrnější) trasou, než právě trasou předloženou v tomto územním řízení. Proces povolování výjimky ze ZOPK se totiž v rozporu s tímto zákonem nesoustředil na zkoumání intenzity veřejného zájmu pro stavbu dálnice v CHKO a na zkoumání intenzity zájmu na ochraně CHKO, ale navázal na předchozí nezákonné akty a omezil se fakticky jen na minimalizaci některých negativních dopadů dálnice na CHKO. 

Rozhodnutí se opírá o stanovisko vydané v procesu EIA (viz str. 11 rozhodnutí MŽP ze dne 13. července 2000), ale už vůbec nereflektuje skutečnost, že v procesu EIA byly posuzovány jen dvě „varianty“ (resp. jeden koridor se dvěma dílčími úpravami trasy) procházející přes CHKO, přičemž v procesu EIA nebyly hodnoceny varianty vedené mimo CHKO, popř. jiné koridory procházející přes CHKO České středohoří (např. s dlouhým či dlouhými tunely). Z protokolu z veřejného projednání posudku EIA na předmětnou stavbu vyplývá, že orgán posuzování vlivů na životní prostředí odmítl se na tom veřejném projednání posudku zabývat variantou vedoucí mimo CHKO. 

Stanovisko EIA tedy nemohlo hodnotit, zda některá z ostatních variant je šetrnější k CHKO, než zmíněné dvě hodnocené předložené varianty. Stanovisko EIA tedy nelze vydávat za důkaz, že by jiné varianty průchodu dálnice přes CHKO nebyly výrazně šetrnější, než varianta, k níž byla vydána výjimka. 

Kromě toho nelze v žádném případě přistoupit na argumentaci investora (na kterou posléze Ministerstvo životního prostředí přistoupilo), že pouhá existence podkladů, shromážděných v rámci řízení o povolení výjimky (územně plánovací dokumentace, stanovisko EIA atd.), je dostačujícím podkladem pro prokázání převahy veřejného zájmu na výstavbě dálnice. Je třeba připomenout základní fakt, že všechny žadatelem o povolení výjimky citované podklady jsou nezbytnými podklady pro povolení kterékoli dálnice na území ČR. Nemohou tedy ze své podstaty prokazovat výjimečné okolnosti umístění dálnice v chráněném území, kde je to zákonem zakázáno. Nemohou být tedy samy o sobě dostatečným podkladem pro vydání kladného rozhodnutí dle § 43 ZOPK. 

Ministerstvo životního prostředí jako správní orgán vedle výše uvedených porušení správního řádu porušilo § 43 ZOPK o ochraně přírody a krajiny, neboť dne 13. července 2000 povolilo výjimku ze zákazů stavět ve zvláště chráněných územích nové dálnice ve smyslu § 26, odst. 1 písmena f) tohoto zákona, aniž investor či on sám v rozhodnutí doložil veřejný zájem, který výrazně převažuje nad zájmem ochrany přírody. Správní orgán výjimku povolil, aniž by také shromáždil dostatečné množství podkladů, které by byly relevantní pro stanovení intenzity veřejného zájmu na stavbě dálnice D8-0805 a tím porušil §3 odst. 4, § 32 odst. 1 a § 46 zákona č. 71/1967 Sb.

5.3. Vedle toho považují žalobci za nutné upozornit na rozporuplnost kroků MŽP v průběhu řízení o povolení výjimky:
a) dne 24. 11. 1999 (tedy v průběhu řízení o povolení výjimky) zaslal tehdejší ministr životního prostředí Miloš Kužvart dopis ministru dopravy Antonínu Peltrámovi. V tomto dopise je obsažena řada pozoruhodných konstatování např.:
-	předchozí stanoviska MŽP ohledně výběru koridoru a varianty nejsou v souladu se zákonem č. 114/1992 Sb.,
-	bylo chybou, že před vydáním stanoviska EIA dle § 11 zák. č. 244/1992 Sb., nebyla posouzena tunelová varianta, která byla tehdy předložena a shledána jako nejlépe vyhovující z hlediska ochrany přírody.

Je zarážející, že o cca 1,5 roku později se tentýž ministr životního prostředí rozhodne povolit výjimku na základě podkladů, které shledal sám za chybné nebo nezákonné,

b) v souvislosti s přípravou Koncepce rozvoje dopravní sítí v České republice do roku 2010 vydalo MŽP dne 24.6. 1999 stanovisko (č.j. M/11862/1137/700/1412/OPVŽ/99), které bylo řádně připraveno a projednáno dle § 14 zák. č. 244/1992 Sb. V tomto stanovisku doporučuje MŽP vzhledem k plánované výstavbě dálnice D8 průchod tunelem nebo tunely s parametry zaručujícími ochranu nejcennějších částí CHKO.

O necelé dva roky později se MŽP rozhodne výjimku povolit, aniž by jakýmkoliv způsobem reflektovalo výsledky svého vlastního stanoviska k posouzení dopadů stavby dálnice na životní prostředí
 
K popsanému postupu ministerstva si dovolujeme ocitovat příslušnou pasáž Zprávy veřejného ochránce práv ze dne 31. 7. 2003: „Je s podivem, že ministerstvo životního prostředí v roce 1999 na podkladě provedené strategické EIA týkající se rozvoje dopravních sítí, vydá kladné stanovisko k tunelové variantě průchodu CHKO, v následujícím roce však při rozhodování o výjimce tento fakt zcela opomíjí a odvolává se na závěry pět let starého posouzení, přitom v mezidobí (v roce 1999) tím samým ministerstvem zásadně zpochybněného,“ a dále: „Rozhodnutí musí vycházet ze spolehlivě zjištěného stavu věci, řízení je třeba vést tak, aby posilovalo důvěru občanů ve správnost rozhodování a aby přijatá rozhodnutí byla přesvědčivá (§ 3 odst. 4 správního řádu). Mám za to, že postupy ministerstva životního prostředí nesvědčí o respektování předmětného ustanovení.“

6. Mezi podklady pro rozhodnutí o umístění stavby schází rozhodnutí o odnětí pozemků určených k plnění funkcí lesa vydané dle § 15 lesního zákona

V ustanovení odst. 3 § 15 lesního zákona je taxativní výčet staveb, k jejichž umístění na pozemcích určených k plnění funkcí lesa se nevyžaduje odnětí pozemků určených k plnění funkcí lesa. V tomto seznamu dálnice nejsou uvedeny. Z toho tedy vyplývá, že k umístění stavby dálnice D8-0805 na pozemcích určených k plnění funkcí lesa je to vynětí nezbytné.

Vedle porušení § 15 lesního zákona postup stavebního úřadu v tomto případě vykazuje porušení ustanovení § 126, odst. 1 stavebního zákona a § 3 správního řádu. 

7. Zkrácení práva prvního žalobce na vyjádření se k podkladům rozhodnutí prvostupňového řízení a rozhodnutí o jeho námitkách 

Stavební úřad ve své výzvě ze dne 28. 1. 2002 č. výst.: 750-69/02 nestanovil lhůtu pro podání námitek k doplněnému podkladu. Účastníci tedy mohli jen nahlížet, ale nemohli se vyjádřit k podkladu pro rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že předtím byly účastníci stavebním úřadem upozorněni, že k námitkám podaným po ústním jednání nebude přihlédnuto, museli se domnívat, že teď sice mohou nahlížet do spisu, ale nemohou podávat námitky, což je přinejmenším neobvyklé. 

Stavební úřad porušil povinnost poskytovat pomoc a poučení, aby v řízení neutrpěli újmu dle § 3 správního řádu. Tato újma dokonce nastala, neboť Děti Země podaly dne 28. 3. 2002 (tedy nevědomky již po termínu vydání územního rozhodnutí) své třetí připomínky, ke kterým stavební úřad již nepřihlédl. Tím významně přispěl i k délce textu tohoto odvolání a tedy k prodloužení celého procesu územního řízení. Neumožněním vyjádřit se k podkladu rozhodnutí porušil stavební úřad i § 33, odst. 2 správního řádu.

IV. Závěrečný žalobní návrh

Vzhledem k výše uvedenému žalobce navrhuje, aby soud vydal tento rozsudek:

I. Rozhodnutí Krajského úřadu Ústeckého kraje, odboru územního plánování a stavebního řádu zn.: UPS/64/62741/03/Zá ze dne 5. 6. 2003 ze zrušuje.

II. Rozhodnutí Městského úřadu v Lovosicích, stavebního úřadu, č.j.: 3231-1157/97/2001 ze dne 26. 3. 2002 se zrušuje. 

II. Žalovaný je povinen nahradit žalobci náklady řízení, a to do 5 dnů od právní moci rozsudku.

V Táboře dne 25. 8. 2003

Mgr. Pavel Doucha